PETRA NACHTMANOVÁ

KOUZELNÉ VÁNOČNÍ UŠI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Petra Nachtmanová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 109. a 88. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-86-1 (epub)

ISBN 978-80-88483-87-8 (mobi)

Sněhové trápení

Sněhové vločky se poklidně snášely na zmrzlou zem. Tiše se k sobě choulily, mačkaly a lepily. Ze vzájemného přátelství vytvořily zářivý a jemně nadýchaný koberec v bílé barvě.

Nenáviděl zimu. Poslední roční období mu připadalo příliš mrazivé. Umělo nadělat hromady škody. Dovedlo zesílit bolest v srdci malého chlapce.

„Proč si sněhové panenky hrají v našem městečku? Proč lákají děti, aby hned vyskočily a dováděly až do setmění? Proč mě nikdo nevezme na kopec? Půjčil bych mu sáňky!“ mluvil sám pro sebe a vzdychal s nosem přilepeným na chladném okenním skle. V duchu se přesvědčoval, že je teplo mnohem lepší.

Ve skutečnosti mu chyběli správní kamarádi, a to ho studilo mnohem víc než zima. Vlastně zimní radovánky miloval, ale nahlas tvrdil opak. Koho by bavila koulovačka bez soupeřů?

Dny se pokaždé naplnily smutkem, když se roztančily bílé nevěsty kolem pana Mrazíka a hlasitě volaly: „Sněží. Sněží! Konečně padá sníh. Ptáme se kluků a holčiček: Kdo se chce projet na saních?“

„Já! Já! Jáááá!“ křičel osmiletý Filip Ušák, ale nikdo ho neslyšel. Nikdo nezazvonil u dveří a nezeptal se, jestli by si šel ven hrát, když se krajina stala náhle pohádkovou a zasněžené stráně a cesty vyzývaly k pořádnému dovádění.

„Jaro, přijď brzy. Prosím, vyžeň krutou zimu. Jsi přece mocnější, když umíš otevřít životy květinek a zvířecích mláďat. Prosím, přijď brzy.“

Vroucí přání zůstalo nevyslyšeno. Odlepil se od okna. Posadil se na postel mezi čtyři pestře namalované stěny a smutnil zavřený v pokojíku. Přemýšlel o dětech. Vybíhaly ven. Sáňkovaly, bobovaly a lyžovaly na kopci Lopušáku. Myslel na zkušené i neobratné bruslaře a bruslařky na ledě rybníka Muškát. V hlavě si promítal veselé stavitele největších sněhuláků světa u lesa, blízko chalupy legračního pana hajného Myslína.

Nastražil uši. Uměly i dobře sloužit. Maminka ho volala na svačinu. Trošku se pousmál, ale oblíbený kakaový pudink s piškoty ho neodkázal udělat úplně šťastným.

„Filípku, vypadáš smutně. Nezajdeš ven? Cestou z práce jsem viděla spoustu dětí, jak si užívaly speciální nadílku.“

„Ne!“ odvětil, ještě zavrtěl hlavou a strčil si do pusy další lžičku dobroty.

„Snad sníh vydrží až do Vánoc,“ poznamenala maminka a pohladila synka po vlasech.

Bílé Vánoce milovala. Jistě ho o volnu zase s tatínkem vezmou na hory. Alespoň na jeden víkend. Tam ho nikdo neznal a cizí lidé se mu neposmívali. Vzpomínal, jak mu dokonce jedna babička řekla, že je moc pěkný a šikovný kluk.

„Maminko, proč musím mít velké uši? Ne veliké, obrovské! Jako kola od auta. Ano, tak mi v zimě připadají, protože se nevejdou pod čepici. Zčervenají a svítí do dálky. Nikdo je nepřehlédne. Stejně svítí semafor u silnice.“

Maminka se nad jeho trápením pousmála. Vzala malého Filipa Ušáka do náruče. Uklidňovala ho moudrými slovy dospělých.

„Koupím ti větší čepici. Moc rychle rosteš.“

„Já ne, jen moje uši! Za chvíli mě úplně přerostou.“

„Ale jdi ty, popleto. Zlatíčko, na velikosti uší vůbec nezáleží. A rovněž nesejde na tom, že jsi nejmenší ze všech dětí ve třídě.“

Ano, Filip měl k velkým uším ještě jeden nedostatek, byl ze všech druháčků nejmenší. Nikdo mu neřekl jinak než malý Filuš.

„Záleží. Moc na nich záleží,“ vzdychal zasmušile a netěšil se na zítřejší školní den.

*

Kalendář hlásil prvního prosince. Vládce sněhu ani na chvilenku nezastavil skotačivé vločky. Vesele vyskakovaly z nebe a ukládaly se na zemi v podobě husté peřiny. Rozprostřené bílo zvýraznilo vystrčené promrzlé uši. Blikaly jako oznamovací červené baterky na okolní svět.

Filip procházel kolem lidí a dětí se skloněnou hlavou. Stejně se neschoval. Jak rád by se stal neviditelným! Kluci ukazovali na jeho „ušany“ a hlasitě křičeli: „Podívejte, ten má ale ránu. Právě prošel po chodníku Ušoun Veliký, král dávno zapomenuté říše. Chichichi hahaha...“

Holky zatím pobaveně tleskaly.

Nejraději by nic neslyšel. Bohužel. Každé slovo se k němu spolehlivě doneslo. Co bylo k smíchu? Posměváčci se nikdy necítili osaměle? Neznali samotu a čas trávený bez kamarádů? Dost bolelo neustále čelit odporným pošklebkům. Proč si děti myslely, že veliké uši jsou nakažlivé jako chřipka? Proč se chovaly nepřátelsky? Kamarádstvím s ušatým Filipem by se jim určitě uši nezvětšily. A neubližoval by jim. Ani jedinkrát!

Večeřel opět s maminkou. Tatínek pracoval daleko a netrávil s nimi každý den. Chyběl mu, avšak velký kluk přece nebrečí!

„Maminko, padá sníh. Dnes hustě! Přeji si, abychom zapadli až po střechu. A já nepůjdu zítra do školy.“

*