HUMOR & SEX

03

Hříchy králů

Jitka Moody

Humor & Sex 3

Hříchy králů... a královen

Vydalo nakladatelství Jitka Moody

ISBN 978-80-908844-8-9

Copyright © Jitka Moody, 2023

Cover © Jitka Moody, 2023

Obsah

Obsah

Prolog

Šalomounův drobný omyl

Božská jiskra

Řecké oslavy plodnosti

Ani žena, ani muž

Jak umírají císařovny

Hrozba zanedbávaných žen

Náboženský nesoulad

Syn starobylé krve

Panoptikum

Ďáblův stroj

Píseň o lásce

Císařova muka

Doslov

Drobné uvedení historie a faktů do souvislosti

Prolog

Jmenuji se Albert. Albert Kosmák.

Ale to za chvíli zapomenete. Lidé mají ve zvyku z paměti vytěsnit to nepodstatné.

Říká se tomu zjednodušování a je to proces, díky němuž může lidský mozek v podstatě bez újmy fungovat pár desítek let. Kdybyste se do něj snažili nacpat všechno, kdybyste z něj chtěli mít obrovskou nepřehlednou skládku vypotřebovaných nebo nepoužitelných informací, zhroutil by se.

Pokud to chcete s detaily, jestli chcete vidět rentgeny a grafy, běžte za nějakým doktorem. Jděte a vyptávejte se. Ale to jste pak na nejlepší cestě mít z mozku měkkou, kluzkou, zapáchající skládku.

Tak mi zkuste věřit. A svůj mozek hezky nechte, ať si probere, co uloží a co pošle kamsi k recyklaci. Přirozený výběr informací.

Stejně to funguje i s historií.

Máte za to, že minulost je cosi, co proběhlo a co je krom pár zaznamenaných útržků navždy ztraceno? Koukáte na blázny, kteří se šťourají v blátě a jsou celí bez sebe, když natrefí na nějaký úlomek, cár rozkládajícího se papíru zvětralého tím, jak prošly věky? Necháte se strhnout jejich nadšením, jste ochotni věřit, že kamsi do děravé mozaiky přibyl droboučký kamínek?

Žijete v tom, že celou známou historii lidstva poslepovanou z fragmentů zápisů, starých knih či kronik najdete v brožovaném vydání u pokladny v hypermarketu?

Ovšem že tomu věříte. K té iluzi vás vychovali.

Tak co byste rádi věděli?

Zajímá vás ztracená Atlantida? Ptejte se. Co konkrétně chcete znát?

Nebo toužíte slyšet o tajném sňatku „panenské královny“ Alžběty I.? Jste zvědaví, kdo opravdu napsal Romea a Julii či Zkrocení zlé ženy? Rádi byste mobil na Elvise?

Vážně. Ptejte se. Vyzkoušejte si mne.

Tipnete si, která královna potřebovala ke vzrušení slyšet houkat sovu, a to jen jeden konkrétní druh? Nechejte si vyprávět o králi, co měl problémy s tím, že dával průchod svému potěšení z bujarých radovánek příliš brzy. Představte si, že před vyvrcholením nahlas odříkával všechny modlitby, které znal. Takový Otčenáš prý dával pod pět vteřin. No, jen si to představte. Až jedna dáma ho drobet vyvedla z míry, když zbožně sepnula ruce na nahých ňadrech a Zdrávas si střihla spolu s ním. Zabralo to tak báječně, že ten večer se žádný vrchol nekonal.

Ale napadlo vás, k čemu vám tohle všechno vlastně bude?

Takhle to berte.

Ve skutečnosti jsou po světě obrovské knihovny přecpané archivy. Některé rukopisy pocházejí ještě z Alexandrijské knihovny, ale mají tu i starší poklady. Najdete v nich všechno. Odpovědi na otázky, které vás nikdy nenapadlo si položit.

Mezi těmi regály s citlivou klimatizací kmitají lidé vláčející před i za jménem spousty vědeckých titulů. Jejich tváře nejspíš znáte. Z odborných publikací, ale i z populárních kanálů jako National Geographic nebo Viasat History, kde s vlídně shovívavým úsměvem povídají na kameru, že ohledně Turínského plátna je spousta hypotéz. Legend. Teorií. Tenhleten chlápek by vám mohl spatra odvykládat, jak se jmenoval nešťastník, jenž ukřižovanému Spasiteli zašoupnul pod žebra kopí, a také co mu k tomu pak doma od plic řekla jeho sladká žena. Místo toho přívětivě kušní o tom, že historická postava Ježíše z Nazaretu je dodnes obestřena tajemstvím. Legendami.

Teorie. Spousta teorií.

No jen se ho zeptejte.

Já jsem jen kronikář. Život mi plyne v jedné z obrovských podzemních knihoven, probírám se v zaprášených rozích nově nalezenými a čerstvě přeloženými fragmenty. Pak podle tématu nebo osob, věků a souvislostí doplňuju kroniky. Životopisy. Data.

Přepisuju historii, ale učebnic dějepisu vašich dětí a také jejich dětí se to nedotkne.

Do zpráv se to nedostane.

Žádné křiklavé titulky v novinách.

Mít o těchhle věcech přehled, to musíte patřit k té úzké hrstce vyvolených, které každá doba

znala trochu jinak. Číst jejich oběžníky. Vlastnit jejich konta a potřásat si rukou s prezidenty.

Chápejte, k ničemu by vám ty informace nebyly.

Jak si Don Juan uhnal impotenci.

V kterém roce to měli Habsburkové na starém kontinentu opravdu nahnuté.

Kdy byla ve skutečnosti objevena Amerika. Nebo o kolik dříve se podívali do Evropy Aztékové.

Ty věci by vám neseděly k tomu ostatnímu, co vám máma a učitelé pracně vtloukli do hlavy.

Nevěděli byste, čemu věřit. Všechno, co jste znali, by najednou vypadalo jinak.

Bylo by to jiné.

Co dál? Rozpad hodnot. Systémů. Padaly by vlády.

Já už jsem starý a za svůj život jsem sepsal stovky kronik. Takovým tím kudrlinkovým rukopisem a navoněným archaickým stylem jsem škrábal na ruční papír.

Musí vám být jasné, že když se v knihovně nacházíte v pozici jednoho ze stovek mravenců, tak se z ní neodchází. Žádná výpověď dohodou, do kartónové krabice naházené tužky, několik diářů a hrnek od kafe s odřeným uchem. Tohle manželství s historií se nerozvádí. To máte, až dokud vás smrt nerozdělí.

Časem přijde nuda, pak touha některé z těch pikantních příběhů vypovědět.

Podělit se.

Nemůžete v životě projít tolik stohů papírů, aniž by to na vás zanechalo stopy. Já se ven nedostanu. Tyhle stránky ale třeba ano.

Vybíral jsem ty příběhy opatrně. Svět, jak ho znáte, se vám pod nohama nepohne. Ostatně vždycky máte snadné východisko. Jednoduše tomu odmítnete věřit.

Vlastně můžete pochybovat i o tom, zda kdy existoval nějaký Albert Kosmák. Jen do toho.

Jestli se vám s tím bude lépe žít...

Šalomounův drobný omyl

- aneb příběh Královny ze Sáby

Už se mi stane vzácně, aby mě něco pobavilo. Rozesmálo. Co ale funguje zaručeně, jsou takové ty rádoby vědeckou hatmatilkou psané články lidí, kteří berou bibli doslova. Vychvalují cudnost žen té doby a u mužů zdrženlivost, prostotu. Pokoru.

To se snad tenkrát rozmnožovali dělením?

Takový příkladeček za všechny. Tihle lidé budou třeba s vážnou tváří tvrdit, že mezi královnou ze Sáby a králem Šalomounem bylo jen přátelství. Přesně takhle vám to povědí.

Podle těch, co se v Knize knih šťourají jak medik na patologii, přivezla královna ze Sáby a k Šalomounovým nohám složila báječně nevídané bohatství. Usilovala o jeho spojenectví, její země byla totiž závislá na přízni krále Izraele.

A že prý tu vyhlášenou exotickou krásku a chytrého, výzvy, přepych a ženy milujícího vladaře v nejlepších letech, chlápka, co navíc sepsal Píseň písní, jediné povídání o ženském bříšku a podbříšku nebo stehnech, které kdy uslyšíte z kazatelny, tak toho nenapadl lepší způsob navázání spojenectví, než že on luštil její hádanky a ona mu pro změnu dlouhé noci povídala, jak ten náš úžasný svět půjde zvolna, ale neodvratně do kytiček. Představte si ty bohaté, voňavé arabské róby, skrze které můžete spočítat i pihy a v nich fešandu s vášnivým pohledem, a teď si představte, jak vás zajímá jen, jak lidé za bratru tři tisíce let propadnou hříchu.

Dokonce i bible smířlivě nadhazuje pár náznaků, že on udělal, co jí na očích viděl.

Nechci hned zkraje být za cynika, ale chlapík, který si v harémech drží tisíce žen, moc na čtení z těch něžných očí nebude. Spíš si do nich promítá, na co má chuť sám.

Jenže někdy se to celé zvrtne tak, že pravdu najdete i v těch verzích, které se zřetelně vylučují.

Prostě se na věc nedíváte ze správného úhlu.

Čistě pro rovnováhu byste měli vzít v úvahu, co jsem našel v jejím deníku. V deníku Michaldy Kumany, známé jako Sibyla nebo též královna ze Sáby. Něco dalšího jsem objevil v zápiscích Šalomounových písařů.

Když po bezva večeři Šalomoun pronesl, že pro ni dal připravit pokoje v křídle paláce určeném ženám, jednu drobnost opomenul.

Vážně prkotinu. Za zmínku skoro nestojí.

Skoro.

Ještě ráno, kdy si to Sibyla bosky přicupitala do jeho obřího zlatého paláce a ladně se králi sesunula k nohám, vše šlo hezky hladce. Podle plánu.

Jejího plánu.

Za ní do hustých řádek otroci zatím dovlekli macaté truhlice se zlatem a macaté otrokyně před sebe půvabně kladly hedvábné šály a další drahé hadříky, co měly ještě před minutkou omotané na nahém těle. Také koše plné drahokamů a zase další zlato. A slonovina a vzácné santalové dřevo. A ještě zlato a tucty košů s vonnými oleji. Pak klece s barevnými ptáky a potom jiné, větší, s hrdelními, hlad a vztek vyjadřujícími zvuky lvů a levhartů.

To jen tak krátce. Namátkou.

Pro představu.

Psát tohle jako účetní položky pro berňák, tak to ještě pár stran vezme.

Král Šalomoun si majestátně dřepěl v tom svém vyvýšeném přeplácaném křesle, na bocích jemně vyřezávaná křídla andělů. Blahosklonnost, s jakou obvykle přijímal dary, se změnila na potěšený úsměv a ten se zase přetavil v masku úžasu.

Defilé nosičů a ženské nahoty pokračovalo.

Popravdě, ohromit chlápka proslulého nestydatým bohatstvím je celkem fuška. V paláci, kde byly stěny obložené zlatem a všude mramor a slonovina, kdejaká tretka od masivních svícnů po misku, co si v ní vyrácháte ruce špinavé z dlouhých cest, to vše z nejryzejšího zlata.

Vtip byl v tom, že nešlo o dary.

Bylo to věno.

K tomuhle to mělo směřovat.

Místo tisíců povolných žen v rozsáhlém bludišti harému měl mít izraelský král už brzy jen jednu ženu. Takhle to Sibyla viděla ve svých vizích.

Jenže nemusíte právě umět věštit, abyste pochopili, že hluboký výstřih nebo nějaké to odhalené kolínko stačit nebude. Dokonce i královna ze Sáby, fešanda proslulá široko daleko a objevující se v erotických snech mužů urozených i plebejců tak často, že byste na ně mohli dát tisknout plakáty s programem, tak i ona potřebovala trochu píchnout. Drobet popostrčit.

To měla obstarat jemná dávka pečlivě namíchaných feromonů.

Jen si to představte. Na každého z nás funguje jedna jediná kombinace. Štrádujete si to po světě a hledáte muže nebo ženu, s níž utvoříte dokonalý pár. A třeba po nocích studujete chytré příručky, jak toho pravého poznáte. Podle očí? Podle hlasu? Jestli patříte k těm, co mozek rádi trápí banalitami, máte snad promyšlené desítky scénářů, jak tomu druhému dát na vědomí, že existujete.

„Slečno, myslíte, že se k bílému vínu hodí rudé růže?“ možná říkáte.

Nebo: „Madam, kolik mne bude stát, abyste se už nikdy neusmála na jiného?“

Přitom si vystačíte s triviálností jako „Neznáme se?“. Jde o to, že docela stačí přijít, nenápadně nakrčit nos a čichnout si.

Vážně. Nic víc.

A buď to ucítíte, to bodnutí do hrudi a kolena se vám trochu podlomí, dech krapítek zrychlí, nebo jděte hledat dál.

Pomůže nedumat nad tím, jestli v to osudné setkání dvou spřízněných duší budete mít vy právě rýmu nebo ona na sobě naplácaný agresivní parfém.

Ještě víc pomůže, když jste slavná věštkyně, která tu a tam zahlédne i něco užitečnějšího než války a mor. To potom jako podle receptu namícháte vůni, co skoro nevoní, a tu jedinečnou směs feromonů, těch pár vzácných kapiček určených pro konkrétní osobu si kápnete na cíp hedvábného kapesníčku.

Ale Sibyla nemínila krále pobláznit láskou.

Její cíl byl od hrudníku spíš na jih.

Berte v úvahu, že když se vám rozbuší srdce, mozek má poněkud utlumené hlasovací právo, ale jakžtakž funguje. Pokud ale napumpujete tu správnou dávku krve do ztopořeného mužského ega, rozum spolehlivě vypnete.

Pochopitelně k tomu musí být vhodná doba. Když královna v půvabném gestu pokory složila Šalomounovi k nohám svůj hold i své dary, vystačila si prozatím jen s úsměvem.

A tak zatímco královi otroci s hlasitým supěním odnášeli všechno to, co tam předtím pracně natahali Sibylini nosiči, chopil se izraelský panovník role hostitele.

Nejprve on a ta půvabná královna courali po úzkých uličkách rozlehlých zahrad a proplétali se složitými vzory, do nichž byly sestříhány husté keře. Náhodně ty vzory jen vypadaly. To se totiž zahradník, starý, rozmrzelý eunuch, snažil rozpomínat na své ztracené mládí.

Na svou ztracenou erekci.

Na to, jak s tou erekcí obvykle naložil, a leckde zacházel do anatomických podrobností.

Abyste tuhle galerii objevili, museli byste se vyškrábat na nejvyšší strom hned vedle nejmenšího rybníčku. Je asi zbytečné dodávat, že právě tohle neměl Šalomoun zrovna ve zvyku.

Ale kohosi to napadnout muselo, protože jak jinak byste se o tom mohli dočíst v jednom málo známém dílku jinak proslulého básníka.

Pikantní zmínka je i v sotva dochovaných cárech rukopisu neznámého autora. Nedaleko těch zvláštně upravených keřů měl prý vyrůst slavný Šalomounův chrám i s prima výhledem na kouzelné výtvory umělce, jehož fantazie byla často poměrně velikášsky vychýlena mimo realitu. To pak kněží nejstaršího svatostánku rozjímali ve věži, rozvážným zrakem shlíželi dolů a v těch božských úkazech se snažili rozpoznat svatá přikázání nebo objevit nějakou vyšší pravdu.

Proroctví.

Sepsali ta proroctví. Do kůže svázali a ztichlému davu rozrušeným hlasem v tom božím chrámě vyprávěli.

Některá se naplnila.

Teď mě na patře trochu šimrá pokušení jedno dvě zmínit, ale slíbil jsem, že ty pravdy, co by vás dloubly do žeber, nechám na pokoji.

Tak v téhle báječné zahradě se Šalomoun a Sibyla procházeli a tlachali o podivnostech a tajemstvích světa. Ve stínu jakéhosi stromu pak baštili nějaké ovoce, když ona přivřela oči. Zúžila je do štěrbin a z hrdla nebo možná přímo z útrob, pokud tedy budete věřit těm, co prý byli u některé z těch prorockých chvilek, zkrátka ozval se zastřený hlas.

Pravila cosi o rybách a rybářích. Příběh plný náznaků a podobenství. Detaily neznám, ale z těch útržků, co jsem kde našel, mi můžete věřit, že chytří byste z toho beztak nebyli.

Ani Šalomoun se právě netvářil jako zosobněná moudrost, jestli se tedy budeme bavit na rovinu.

Když se Sibyla přestala chvět, když oči zase otevřela, ujistila se, že ji král nejen naslouchá, ale civí na ni, jako by ten do smyslné křeči stažený obličej nebyl prorocký sen, ale orgasmus. A sotva popatřila klín jeho mužně se dmoucí, jak by to možná popsal on sám, bylo zřejmé, že jeho myšlenky se moc okolo rybářů netočí.

Spíš vypadal, že má co dělat, aby škubání a křeč ve tváři nepostihla i jeho. Bez toho tlachání o rybách, ovšem.

Jestli jste chlap, tak tušíte, kolik myšlenek se asi tak může objevit v mozku, ze kterého krev odtekla docela jinam. A pokud jste žena, víte to naprosto přesně.

Sibyla pochopitelně byla žena. A také jí bylo jasné, že tahle chvilka se musí využít, a z rozvrkočeného krále hned tahala rozumy. Tlačila ho k výkladu té vize. Zahrnula ho dotazy a pořád se nimrala v detailech, hádala se o slovíčka a gesta.

Zdůrazňovala, že ta vize se jí vrací.

Ve snech a teď už ji přepadá i za dne. Plaše, ba dokonce snad i trochu bezbranně a sladce sklopila oči, když povídala, že za ním přijela o pomoc. Vysvětlovala Šalamounovi, kterému se celý svět scvrkl do přetlaku dvou přezrálých rajčat, co každou chvíli musejí vypustit šťávu, tak tomu povídala, že se za ním vypravila pro jeho vyhlášenou moudrost.

Pro radu, tak to říkala.

„Dej mi, proč jsem přijela, nedrž to v sobě, můj pane,“ vybízela ho a on už fakticky měl za to, že nic jiného mu nezbude.

Asi vás nepřekvapí, že z něj žádné jasné stanovisko nevypadlo. Jen šalomounsky vyhlásil, že teprve při večeři jí vyloží, co ta vize znamená.

„Jistě se chcete osvěžit, má vzácná paní,“ řekl jí. „Smýt prach z cest a třeba si před hostinou i trochu odpočinout,“ povídal. „Ta vize zatím v mé mysli dozraje a vydá plody.“

Jestli vás tedy zajímá můj názor, tak mnohem šalomounštější by bylo pod tím olivovníkem nebo snad jabloní, prostě tam někde z ní strhnout všechny ty orientální hadříky. Královnu sice nepřinesl žádný otrok ve zlacené truhle a nepoložil jemu k nohám, jenže sotva mohl nevidět, co všechno bylo myšleno coby dar.

Ale uznávám, že Šalomoun je tady on.

Chvíli nato už Sibyla cupitala za svižně si vykračujícím mladým otrokem. Proplétali se chodbičkami, prošli několik menších pokojů i velkých síní.

Královna ze Sáby přitom zálibně šmejdila očkama po vší té nádheře kolem. Svou věcí si byla zatraceně jistá. Jestli dokáže takhle jednoduše vykřesat vášeň ze Šalomounových ocilek, co s ním teprve večer provede ta kouzelná vůně na kapesníčku.

Jak snadno si zvykne na svůj nový domov.

Berte jako fakt, že k podobným úvahám byste na jejím místě také neměli daleko.

Nejspíš máte určité povrchní představy o ráji. Ale jestli nesnášíte mravence, pokud se štítíte pavouků nebo hlodavců a všichni ti brouci a housenky a otravné vosy a komáři, tohle všechno fakticky nemusíte, do toho třeba trpíte na sennou rýmu, tenhle Šalomounův palác by pro vás byl nejspíš to pravé.

Přepych a blahobyt v nadživotní velikosti.

Parádně zdobené tapisérie a měkké vyvýšené rohože. Zlaté nádobí na zlatých stolech. Každou z těch věciček jako by vytvořil a na správné místo upíchl ten, kdo by vám o pohodlí mohl dělat

týdenní přednášku.

K tomu přidejte spoustu úslužných otroků, kteří podají, připraví či provedou oč si řeknete, takže ani nezaznamenáte, že vám snad může chybět elektřina. S dalšími, co vás ovívají voňavými listy a také s chladivou vodou ve strouhách protékající podlahou, vůbec nevzdechnete po klimatizaci.

Místo televize nevzdělané otrokyně. Hloupé dialogy, zprávy o katastrofách a večer trocha zkušeného sexu.

Z expozic zlatého ráje a myšlenek o ještě zářivější budoucnosti vedla cesta Sibyly do malé místnosti v zadní části traktu paláce. Tam už čekal malý hlouček otrokyň s čistými šaty, královnina důvěrnice Sára, horká koupel a také omluva, že pokoje Šalomounova vzácného hosta se stále připravují.

Z flakonku, který měla Sára neustále u sebe, pečlivě odměřily tři kapky vzácné esence na připravený kapesníček. Na stolku nechaly ten kousek hedvábí vstřebat vůni, co vlastně vůbec nevoní. Nasát feromony Šalomounovy iluze dokonalé ženy.

Nechat ten kapesník chvíli jen tak ležet bylo bohužel nezbytností. Teprve za takovou hodinu, i když dejte tomu radši víc, tak až potom jste ho mohli bezpečně vzít do ruky. Pak nehrozilo, že při dotyku vám ta esence zůstane na kůži několik dní.

Větší pitomost už je jen cáknout si ten zázrak rovnou na tělo.

Mezitím Sibylu otrokyně vykoupaly, doruda drhly kůži. Vytřely dosucha a namasírovaly vonným olejíčkem. A ještě potom pečlivě omotaly její tělo do všech těch barevných průsvitných hadříků, vytvořily složité přehyby a volány přesně do tvaru, o němž na první pohled docela přesně víte, že je lepší šaty vyhrnout než vysvléct.

Do záňadří putoval kapesníček a Sibyla byla připravena hrát a vyhrát.

Večeři si představte spíš jako hostinu pro celý královský dvůr. Tváře mnoha národností a barev a těla všech velikostí, vtěsnaná do luxusních hadříků jak od stejného krejčího. Mastili si tváře a nacpávali pupky a do ještě nerozkousaných soust nalévali víno. Z opojení tím vínem se nahé paže a stehna proplétaly.

Tak se tvořily skupinky dvou, tří a vícehlavé.

Že na těchhle radovánkách s občerstvením máte cvičit počty jen na hlavách, místo abyste se pokoušeli rozeznat ruce nebo nohy, co tvoří pár, tak tohle vám diskrétně poví otrok hned u dveří.

Když vás na něco takového pozvou poprvé, vyplatí se tomu úplatnému lotrovi vmáčknout do upocené dlaně nějakou tu minci.

Má to své praktické stránky.

Jestli jste náhodou chlap a třeba i nemáte nic proti občasným hrátkám s hnědou dírkou, zato přesně víte, že vám sedí jen aktivní role, dobře zvažte, kam se cpete.

Co hledáte, je ženská hlava. Jen to.

Takových už bylo, co koukali po hezkém nahém zadku a pak, vprostřed toho chumlu, který nejenže vypadal, že to umí rozparádit, tak tam jste zírali do samých mužských tváří.

U dveří do hodovní síně vám pro ten případ povědí, že máte vycouvat. Zdůrazní, že váš krok by měl být důstojný a pevný, bez zaváhání.

Nepřemýšlejte o tom, co vidíte.

Jednejte.

A to nejdůležitější: za žádných okolností se nedívejte dolů. Třeba to berte, jako byste každým krokem udržovali balanc přes úzký most nad propastí.

Protože pak, v tom těsném kruhovém obklíčení, civíte na bodce útočně namířené do středu jako magnetem přitahované střelky. V tom středu pochopitelně trčíte vy a jestli jste už stačili napočítat do tří, doba vašeho plynulého ústupu je nenávratně pryč.

Životní koloběh pak půvabně pokračuje a váš nahý zadek přiláká dalšího pitomce, co se rozhodl ušetřit pár drobných na úlisném otrokovi u dveří.

Tohle všechno musíte vědět, abyste si představili těžký pach pižma a tučného masa vznášející se všude okolo.

Sibyla i Šalomoun bok po boku decentně uždibují a způsobně usrkávají. Natlačen na krále se roztomilý čestný host nahýbá pro trs sladkého vína a jindy zase královna cosi pošeptá

Šalomounovi přímo do ucha.

Při každé téhle nevtíravé důvěrnosti si král trochu šňupl vůně určené právě jen pro jeho nos.

Tři kapičky.

Nešlo o žádný ukvapený odhad.

Prvním pokusným králíkem byl Sibyle její nevlastní bratranec.

Právě tenkrát se mělo ukázat, že cáknout si to adresné afrodisiakum přímo na kůži nebyl dobrý nápad. Ta jedna pokusná kapka účinkovala celkem slabě, zato trvale. Cítit na svém těle její vůni se mu stalo životní potřebou. Závislostí.

Prostě to nezvládl. Tohle s ním provedla ta kapička.

Přesto jeho touhu dokázala zcela prostě vykázat do patřičných mezí úsečným „ne“. Jedna kapka tedy bylo málo.

Účinek dvou kapek měl tu čest Sibyle předvést její učitel filozofie. Asketa, který tak rád rozjímal nad půvaby světa a života vůbec, nejraději nad sklenkou vína kdesi v tmavé místnosti bez oken, obklopen jen knihami.

Knihami o životě.

Když do nozder nasál pach své vyvolené, to první, co cítil, byl zmatek. Láska, rozkoš, potěšení, to vše ho vzrušovalo jen v podobě teorií, které se daly rozvádět, popisovat, vyvracet či plamenně obhajovat. Cosi z jeho spisů jsem měl v ruce a taková Teorie eunuchovy ženy, to vám bylo počteníčko. Tvrdil třeba, že mužský pud je nutné přísně a účelně potlačovat. Připojil pár vlastních řešení.

Možná máte jiný pocit, ale ve skutečnosti o detaily ani trochu nestojíte. Ale jen pro představu, ta jeho cvičení vás všech tělesných potřeb zbaví do dvou let. Do roka, pokud vydržíte hodně bolesti.

No a co s tou eunuchovou ženou, co s vaší ženou, pokud vás to fakticky láká? Ten studovaný kašpar měl zato, že veškeré ženské touhy vycházejí z mužských potřeb. Bez mužských potřeb nejsou tělesné touhy.

Takhle jednoduše to viděl.

A když se u něj zčistajasna objevila Sibyla, kdesi na kousku hadříku dvě mocné kapky okouzlení, najednou byl nucen se na ty své teorie podívat z jiného úhlu. Třeštil oči na tu smyslnou krásku, z jeho kaftanu cosi trčelo tak nesmlouvavě, že evidentně ta báječná cvičení přenechával jiným.

No a dumal nad tím, jestli se ženské touhy dostaví takříkajíc automaticky s mužskými potřebami. Tohle řešil. Co ho mátlo, tak kupodivu a v rozporu s jeho teoriemi, na své královně žádné vzrušení nepozoroval.

Sibyla nenuceně breptala cosi o ptáčcích, když on ji přerušil. Docela zdvořilým hlasem, ba s přívětivým úsměvem se zeptal: „Má paní, obtěžovalo by vás, kdybyste mi pomohla vyřešit můj akutní sexuální pud?“

„Vlastně docela obtěžovalo,“ povídá ona a čeká reakci.

A když nepřišlo nic naléhavějšího než „a jste si jistá?“, měla jasno. Dvě kapky jsou pořád ještě málo. Po třech kapkách si konečně užila trochu té tělesné rozkoše.

Byl to jeden šikovný mladík od dvora, syn zámožného šlechtice. I on se jí omluvil, i on vyjádřil lítost nad svým chováním, ale protože přitom řečnil k její rozevřené, šťavnaté dírce, tak jediné, co byste mu snad mohli vytknout, je, že s plnou pusou se mluvit nemá.

I Sibyla to tak viděla.

Celé ty jejich několikahodinové hrátky tak trochu připomínaly cvičení psa v poslušnosti. Zvíře si vesele pobíhá, skotačí, hraje si, ale jak se ozve přísný hlas, musí zapomenout na to, co právě chce, a přiběhnout. Na první povel poslechnout. Pak je pochváleno a celé šťastné si může pokračovat ve hře.

Přesně takhle to dělala královna. Nechala ho, ať s ní provádí, co se mu zlíbí, když se najednou prudce vzepjala, odstrčila ho od sebe a křikla: „Ne.“ A ten nahatý chlapík zůstal přesně tak, jak dopadl, celý se chvěl vzrušením a nešťastně prosil, sliboval, byl ochoten souhlasit s čímkoliv. Aby si mohl zase hrát.

Fungovalo to bezvadně. Když byla pod ním, i když byla nahoře. Když byli k sobě přitisknutí z boku nebo když klečela na všech čtyřech a on byl za ní. Působilo to dokonce, i když si ona na chvíli odběhla a on mezitím pokračoval bez ní.

Povel „Ne“ a on sám odskočil, ruce před sebe, aby na ně viděla a čekal, co po ní má opakovat.

Jako nějaké heslo, po kterém může jít dál. Vstoupit. Znovu.

Tři kapky vypadaly slibně.

Ovšem tyhle pokusy ji bavily, a pak: Co kdyby to mohlo být ještě lepší?

Jenže čtyři kapky se ukázaly být drobet přehnané. Jakýsi málo významný pouštní kmen vyslal skupinu jezdců do království Sáby. Čas od času si takhle přijeli poklábosit o míru, i když už dlouho mezi nimi nebyl žádný vojenský konflikt. Na tohle tématické tlachání si mimochodem potrpí dodnes, jen to mezidobí pro změnu pilně věnují vynalézavým bojůvkám.

Mezi vyslanci byl také syn náčelníka. Jeho jméno se nedochovalo a za chvíli vám bude jasné proč. Zásah čtyř kapek měl udeřit plnou silou na zahradě při nenucené procházce se Sibylou. Mohla za to stuha v jejích vlasech. Volný konec rozpustile povlával ve větru, jako byste chudákovi klukovi šmrdlili tou vůní okolo nosu.

A zatímco se v něm mlela vášeň a stud, zatímco na objekt své zčerstva objevené lásky kalnýma očima zíral a dlouhý hábit na hubeném těle se povážlivě vyboulil, bezkrevné rty se pohybovaly, ale nevyšla z nich ani hláska, objevil se tam kdosi další.

Koho ta třepotající se mašle také zaujala, ale z docela jiného důvodu.

Velká, překrmená perská kočka, Sibylin mazlíček, už nějakou chvíli pozorovala, co měla za svou budoucí nejoblíbenější hračku. Když konečně skočila a tlamou chňapla po stuze, prakticky souběžně náčelnický synek vystartoval zase po zvířeti a mazal s ním pryč. Překvapená kočka nestihla ani zamňoukat, což se z její strany ukázalo jako chyba. To by totiž přišla o stuhu a ten mladý kočovník, kterému se už teď hodně špatně utíkalo, by přišel o důvod vléct ji do pouště.

Stráže je objevili až za pár týdnů.

O podrobnostech se tedy nikdo nechtěl právě šířit, ale mládence, co prý už nikdy nepromluvil a jen si tak pro sebe smutně mňoukal, odvlekli násilím k tatíčkovi. Náčelník neměl pochopení pro to, v jakém stavu se mu vrátil jeho jediný syn, ale válka, která se rozpoutala a trvala několik generací, je zase jiný příběh.

Kočka už se nenechala od nikoho pohladit, všechny pokusy sundat z ní zbytky špinavé stuhy skončily ošklivými škrábanci. Sedávala pak prý na rameni jakési sochy a teskně hleděla do pouště.

Po tomhle se Sibyla vzdala dalších pokusů.

Teď už tušíte, co to s Šalomounem asi provádělo, když k němu nastrkovala vnady ozvláštněné třemi kapičkami erotické touhy.

Královna v tom také pochopitelně měla jasno. Nenápadně dala stranou pohár, který by se i s vínem převrhl přímo na její drahé šaty, kdyby se po ní král začal sápat. Okolo sebe narovnala polštáře, aby si nic neotlačila ani neodřela.

Kdyby se po ní Šalomoun najednou vrhnul.

Sibyla byla připravená.

Kdyby po ní král drsně vyjel.

Jenže on právě tohle neudělal. Nejen to, on ani nevypadal, jako že něco podobného má vůbec v plánu.

Papouška...

Tohle už znovu zažít nehodlala.

Konečně se Šalomoun zvedl.

Nejspíš pochopíte Sibylino zklamání.