HUMOR & SEX

01

Erotické pohádky

Jitka Moody

Humor & Sex 1

Erotické pohádky

Vydalo nakladatelství Jitka Moody

ISBN 978-80-908844-4-1

Copyright © Jitka Moody, 2023

Cover © Jitka Moody, 2023

Obsah

Malá sázka o velký diamant

Písařovo potěšení

Šupina pro štěstí

Za vším hledej ženu

Tanec krásné otrokyně

Kam s ním?

Na královském plese

Alchymista

Ztráta nejlepšího přítele

O hloupé nevěstě

Vůně lásky

Vladař

Holka na vdávání

Statečný zachránce

Mělo to být snadné

Osudové rozhodnutí

Princ Charles a lady Dé

Špatný den

Dvě království

Otrávené jablko

O zlatém slunci

Jedna dokonalá růže

Malá sázka o velký diamant

Položila na stůl diamant a řekla: „Vsadíme se?“

Ten diamant na desce poškrábaného dubového stolu se jmenoval Důkaz vášně. Největší černě zbarvený diamant světa tak ležel vedle nápisu Anežka a Martin, vedle nápisu kouří skvěle, vedle nápisu chceš taky, vedle nápisu tak vyhul.

A v případě dámy, která ho na ten stůl položila, by mělo být jasné, že jde o císařovnu.

Ale ještě než si řekneme, o jakou sázku šlo, dřív než vyjde najevo, jakou nestoudnost, nemravnost a chlípnost si vymyslela na císaře tentokrát, ještě předtím byste o ní měli nejspíš něco vědět. Musíte vědět, že taková nebyla vždy.

Měli byste vzít v úvahu, že když jí bylo sedm a viděla na stromech skotačit ptáky, dva malé načepýřené vrabce, a ptala se, cože to dělají, její stará chůva zrudla. Nabrala odstín přezrálého rajčete, pak nosem dloubla do vzduchu jako do neviditelného míče, nakonec posbírala zbytky důstojnosti a pronesla, že to ten vrabčák si jen dělá dobře.

Uvědomte si, že když bylo císařovně devět a zahlédla po sobě rajtovat dva pudly, a že ti si to uměli užít, ptala se, jestli ten pes si taky jen dělá dobře. Byl u toho komorník. Odkašlal si do palce sevřené pěsti, aby předestřel důvěrný tón, a potom laškovně škubl jedním obočím.

Řekl: „To ten pes dělá dobře tý čubě.“

Nesmíte zapomenout, že v jedenácti přišla do ložnice právě ve chvíli, když její rodiče dávali vzniknout svému jedinému synovi. Budoucí císařovna tam zkoprněle stála uprostřed místnosti a pozorovala mokrá záda svého otce. Nemohla odtrhnout oči od jeho nahých půlek a vůbec z toho všeho, co se dělo mezi stehny její matky. Sledovala matčin obličej, fascinovaná bolestí, nebo tím, co snadno zaměníte za bolest a co zmačkalo matčinu krásnou tvář do vrásčité masky. Civěla na otcovo nakrabatěné čelo a nemohla zaboha přijít na to, kdo komu dělá dobře.

Jako nežit na nose tam ta holka trčela před velkou postelí, dokud si jí jeden nebo oba nevšimli, dokud na sebe nehodili sametovou pokrývku, dokud neřekli, co tady k čertu chce, dokud se ona nezeptala, zda dělá dobře tatínek mamince nebo maminka tatínkovi.

Budoucí císařovna tam pořád ještě zacláněla jako mramorový sloup, dokud maminka ze sebe tatínka neshodila, dokud si přikrývku sama nepřitáhla až k bradě.

Dokud afektovaně nepronesla: „Zábava je to jen pro chudé. My plníme svou povinnost.“

Mějte na paměti, že v šestnácti stále neznala odpověď na tu otázku, když ji jakýsi knížecí hejsek zatáhl do svého pokoje v hostinské části královského zámku. Rozvázal jí všechny ty šňůrky, aby osvobodil její prsa, a zatímco si s nimi hrál, zatímco je mačkal a olizoval, bořil do nich nos a bradu a pak se pustil do rozvazování dalších šňůrek, celou tu dobu myslela jen na to jedno.

Nakonec se zeptala. Chtěla vědět, jestli to bude zábava nebo povinnost, chtěla vědět, jestli bude dělat dobře ona jemu nebo on jí, a to knížecí nedochudče se mělo moudře poškrábat na hlavě a pronést: „A co bys radši?“

Tohle všechno musíte vědět.

Další dva roky pak hledala, co má vlastně ráda.

Zjistila, že má nejraději fešáky s tmavými vlasy a tmavýma očima a taky, že na tom vlastně nesejde. V noci je každá kočka černá.

Přišla na to, že má mnohem raději prsty než dlaně. Objevila, že je mnohem lepší mrštný jazyk než i ty nejšikovnější rty. Půlhodinová soulož je lepší než hodinová předehra. Minutový orgasmus je lepší než dvouhodinová soulož. Větší penis je výhra oproti malému. Malý penis berte spíš než jakýkoliv, co se pořádně nepostaví. Jedno slabší vrznutí je lepší než nejzáživnější debata o souloži roku.

Tyhle životní pravdy vesmíru vytesané už starými civilizacemi do pravěkého kamene sama znovu objevovala a měla pocit, že je vynalézá.

Když zvládnete základy, specializujete se.

Nejvíc naši budoucí císařovnu vzrušoval sex na veřejnosti. Do mokra ji rajcovalo odhalování všeho, co jí pánbůh nadělil, ale tenhle koníček není snadné praktikovat, když jste právě

jediná dospělá princezna na přelidněném zámku.

Začala být tvořivá.

Kreativní.

Uprostřed zámeckého parku nechala postavit sousoší v životní velikosti a natřené do barvy lidské kůže. Byly to samé nahé nymfy podobné postavy, jakou měla sama. Ty kamenné nahotinky na zámeckém trávníku tančily, objímaly se, pro něco se ohýbaly k zemi, třeba že se chtěly potěšit drobným kvítkem nebo možná obyčejným stéblem voňavé trávy.

Tak to aspoň umělec zamýšlel.

Ale zatímco sochař dal nehybný život osmi nádherným dílům, často bylo k pokoukání nahých nymf hned devět. I ta poslední se třeba pro něco nakláněla k zemi, ale sotva se těšila z něčeho tak přízemního, co bylo možné objevit na obyčejném trsu trávy. Rozkošnou prdelku tak špulila na všechny, kdo o ten pohled stál, i když většinou netušil, na co právě kouká. Stávalo se to o polednách, kdy slunce trochu oslepovalo, nebo k večeru, když bylo víc stínů než světla a chodníčky zámeckého parku byly plné procházejících, konverzujících a společensky se oblažujících párů nebo skupinek.

Není zcela zřejmé, zda si byl královský pár vědom, jak si jejich dcera krátí volné chvíle.

Jisté je, že mohli svou nejstarší dceru provdat i do krajin bližších než vzdálené císařství.

Stejně tak je jasné, že ji mohli k oltáři doprovodit osobně a neuzavírat manželství na dálku a teprve po zpečetění svazku prostřednictvím zástupců ji poslat manželovi.

Císař byl ten typ podivína, který věřil v poctivost a pravdomluvnost, byl přesvědčen o nezdolnosti lásky a dobroty, a vlastně, když už tedy mluvíme otevřeně, věřil nejen ve šťastné pohádkové konce, on věřil už v jejich šťastný průběh.

Svou ženu přijal vlídně.

Zahrnul jí dary, ověsil šperky a její komnaty byly přeplněné vším možným voňavým, hebkým, měkoučkým a sladkým. Každou jeho další pozornost přijala s většími a většími rozpaky.

Sám trochu znejistěn se jí zeptal, co se děje. Chtěl vědět, zda se něčím provinil. Žebral o možnost projevit své ženě radost, žadonil, ať sama řekne, čím ji nejvíce potěší.

„Chtěla bych šaty,“ prozradila mu nakonec. „Měly by být z té nejvzácnější látky, jaká se jen dá utkat. Musí být pro nejurozenější z urozených. Hlupáci a prosťáčci, obyčejní, chudí a neschopní ji nebudou moci ani spatřit. Tak vzácná ta látka musí být.“

Stovky tkalců se předháněly v tom, kdo utká látku nejjemnější, s nejpůsobivějším vzorem.

Každý den císař s císařovnou a s urozenými pány a dámami od dvora obcházeli řemeslníky.

Pod jejich rukama vznikaly látky skvostné na pohled a hebké na dotek. „Krásné,“ vzlykaly dámy,

„úchvatné“, přikyvovali pánové. Císařovna nepronesla ani slovo.

Pouze ona věděla, co vlastně hledá, a také to posléze nalezla.

Dva šikovní podvodníčci se činili u prázdného tkalcovského stroje. Zástup urozených jen mlčel, jen civěl, jen naprázdno otvíral ústa, jen zdvihal udiveně obočí, jen rozpřahoval ruce, jen hleděl jeden na druhého, co to má, u všech všudy, znamenat.

Císařovna strnula.

Prstíky něžně propletla, v gestu okouzlení si ty propletené pěstičky přitiskla k bradě a vzdychla: „Ach.“ Vzdychla: „To je nádhera.“ Vzdychla: „Nic krásnějšího jsem neviděla.“

Všichni ti panáci od dvora sklapli v úžasu rozevřenou čelist a předháněli se v tom, kdo víc pochválí látku tak vzácnou, že ji neurození ani nevidí.

„Jak šarmantní!“

„Ten originální vzor!“

„Ty barvy!“

Toho dne už nemluvili o ničem jiném. Každý přišel s nějakou podrobností, kterou si na tom neviditelném hadýrku všiml jen on sám, a ostatní přikyvovali jako že ano, ano, to látce přidá na působivosti. Přidá na osobitosti. Přidá na jedinečnosti. A všichni se nemohli dočkat, až v té vzácné čarovné látce uvidí císařovnu.

Ani císařovna se nemohla dočkat, a tak prohlásila látku za dokonalou a poručila předat ji švadlenám. Za tři dny k smrti vyděšené krejčové s prsty krvácejícími, jak se do nich ze samé nečinnosti bodaly, a očima zarudlýma, oznámily, že šaty jsou hotové.

Konečně nastal den, kdy se císařovna mohla předvést v rouchu, jež jí dokonale vyhovovalo.

Nahá jako pulec si vykračovala středem slavnostně vyšňořeného sálu, srovnávala neviditelné záhyby, natřásala neviditelné volány a špulila velmi viditelné bradavky a také do jemných vlnek nakroucené tmavé ohanbí.

Docela holá, jen s několika perlami na krku a v uších, tančila, korzovala se skleničkou vína, cpala se u hodovního stolu.

Smála se a laškovala s hosty, nahá.

Rozprávěla o umění, zmiňovala závažnost jistých aspektů, dočista nahá.

Ptala se, jak se vám tady dnes líbí, ptala se, co si myslíte o té politické situaci, ptala se, zda vám zdejší podnebí vyhovuje, sama si na něj ještě úplně nezvykla, a byla u toho nahá.

Nahá.

Nahá.

Nahá.

Její vzrušené bradavky byly už jako kámen a vlhkost jejího klínu se dala přirovnat k té v pralese. Popadla za ruku jakéhosi vzdáleného bratrance císaře z matčiny strany, nebo možná to byl císařův prasynovec z otcovy strany, každopádně o to tady nešlo.

Zatáhla ho do mysliveckého salónku, kde bylo dočista prázdno. Opřela se lokty o stůl, trochu roztáhla nohy a na svého budoucího milence vyšpulila zadek i se svou navoněnou pipinou.

„Dělej,“ řekla.

Mladík chvíli zíral, jako by to ten večer viděl poprvé. Natáhl ruce a hned je zase stáhl, nervózně promnul prsty a zase se pokusil císařovny dotknout, až o krok poodstoupil a nešťastně zašeptal: „Jak se ty šaty vlastně sundávají?“

Ona jen protočila panenky, nedočkavě zavrtěla boky a řekla: „Neblbni a vraž mi ho tam.“

Tak ten mladík, říkejme mu třeba Radek, tak tedy Radek přestal blbnout a vrazil jí ho tam.

Postupoval opatrně, šel na věc zvolna, jako by měl rozvernou dámičku teprve připravit o panenství. Bylo to, jako byste se procházeli špatně osvětleným skleněným pavilonem, kde nějaký pomatený architekt nechal cik cak postavit skleněné stěny právě na místě, kde byste to nejméně čekali. Jdete pak pomalu, kráčíte, jako byste měli každou chvíli narazit na sklo, i když oči vám tvrdí, že cesta je volná.

Také Radek netušil, jestli na poslední chvíli jeho chlapák nenarazí na neviditelnou překážku. Bál se, že neviditelné ruce neviditelných krejčových by na neviditelných šatech mohly třeba nastražit neviditelné vroubkování z ostrých broušených kamenů. Neviditelných.

Když byl uvnitř, když bylo jasné, že není žádná překážka, a Radek se rozkýval do kopulačních pohybů, došlo mu to: Žádné šaty nejsou. Uvědomil si, že císařovna chodila celý večer nahá a věděla, že je nahá.

O tom dumal, když v ní jezdil sem a tam, ale bylo to podivným způsobem tak vzrušující, že se přinutil myslet na něco jiného, aby svou rozkoš nenechal vybublat příliš brzy.

Jako jediný znal Radek císařovnino tajemství a stal se tedy jejím důvěrníkem. Být důvěrníkem císařovny mělo množství výhod a mělo to také hodně výhod pro Radkovy nejlepší přátele. Tajně vyráželi na venkov, kde byla jen nahá císařovna a tucet nadržených a ke všemu svolných urozených mladíků a také dvorních dam, a vzájemně si dělali dobře.

„Abys jednou nezašla moc daleko,“ prohodil Radek osudného dne.

To byla právě ta chvíle, kdy na stole skončil kouřově zbarvený obří diamant.

„Vsaďme se,“ řekla císařovna. „Vsaďme se, že budu souložit s každým z vás přímo před císařem. Že si to s vámi rozdám před císařským dvorem a nikdo ani necekne. Nikomu se to vůbec nebude zdát divné.“

Následující večer císařovna pořádala ples. Vzala si na něj své nejoblíbenější šaty a na tom plese byli lidé zdaleka. Všichni ale slyšeli o těch zázračných šatech, všichni věděli, že nesmí dát najevo překvapení. Bylo jim známo, že by byli za prosťáčky. Za hlupáky, za nedomrlé, obyčejné, neurozené, sprosté chudáky.

Po tanečkách byli všichni ti vzácní hosté sezvání k hostině. Usedli za dlouhý, předlouhý,

lahůdkami obtížený stůl. Císařovna v čele jednoho konce a na druhý konec usedl její drahý manžel.

Na její nahotu už všichni uvykli.

Než se pustili do jídla, císařovna vstala a pozvedla číši.

„Moji milí hosté,“ řekla. „Napijte se tohoto vzácného nápoje se mnou. Třebaže jediná kapka je převelice drahá, chci se s vámi, se svými nejbližšími přáteli, podělit o ten nektar.“

Do jednoho se postavili, každý popadl svůj pohár. Jejich obsah nevypadal vábně a ještě hůře zapáchal, asi jako voda, ve které se týden umývalo nádobí.

Ale císařovna jim vysvětlila, že je to nejlahodnější likér. Vyložila svým hostům, že pro obyčejného je to jen bahenní kvaska odporné chuti, neurozenému a hloupému tvorovi ta břečka může způsobit podivné vidiny. Čím je člověk, který se ho napil, sprostšího původu, tím bizarnější jeho představy budou.

My se ale nemáme čeho bát.

Každý z nás je krve tak urozené, tak ušlechtilé.

Tedy do dna, moji drazí!

Pachuť kalné, husté břečky vzácným hostům křivila rty a kroutila tvář. Ti naškrobení panáci převalovali odporné doušky na jazycích a přitom mluvili o lahodné chuti. Přirovnávali vůni nápoje k růžím, jeho barvu k vínu a chuť k nektarům nejvzácnějším, komusi ta příchuť připomínala broskvovou šťávu, jemně doslazenou medem, jiný v ní zase rozpoznávali jasně jahodovou chuť s nepatrným malinovým buketem.

Jako předkrm se podávaly jazýčky z nějakého exotického patvora, o kterém nikdo jaktěživ neslyšel. Do sklenic hostům nalili chutné víno a hostina mohla začít.

Po jazýčcích přišla na řadu kachní paštika s olivami, a právě když si hosté ubrousky poplácávali po bradě, na nenápadné gesto císařovny se jeden z jejích tajných milenců zvedl a popadl svou mladou sousedku. Přehnul si ji přes stůl, sukně jí přehodil přes hlavu a z kalhot si vyndal nádobíčko. Nebyl ještě dostatečně tvrdý, a tak si ho jednou rukou připravoval, zatímco druhou zahříval instrument necudné dámy.

Všichni zkoprněli.

Ti, kdož seděli nejblíže, zčervenali, sousta jim vypadla z rukou i z úst a v tichém úžasu civěli na tu troufalost.

Také císařovi poklesla brada, i on vytřeštil oči a přestal se krmit.

Jen jeho drahá žena drobnými prstíky nanášela sousta paštiky na chleba, pak se do něj zahryzla, několikrát zkousnula a překvapeně hleděla do vyděšených tváří.

„Nechutná vám?“ zhrozila se. „Dám zavolat kuchaře. Zavolejte kuchaře!“

„Ne, je to báječné,“ řekl kdosi.

„Výtečná chuť,“ přidal se jiný.

Zatímco mladý pár vesele souložil, u stolu se ozývalo: „Podal byste mi, laskavě, košík s chlebem.“

A: „Dnes vám to tak sluší, milostivá.“

Nebo také: „Ty olivy v paštice jsou báječně naložené, musím si od kuchaře vyžádat recept.“ U nadívaného krocana už do sebe byly zaklíněny dva páry. Šustili a vrzali a jejich sousedé bez okolků mluvili o skandálu u francouzského dvora, kdy krále načapali s jeptiškou. Zardívali se nad tou nemravností, zatímco okolo jejich obličeje přelétla dávka spermatu a stékala po láhvi s vínem. Také císařovna nezahálela. Nejprve ho přede všemi vykouřila Radkovi, pak jeho dvěma druhům a nakonec se natáhla na stůl jak dlouhá, tak široká. A oni se na ni střídali jak na děvce v přístavu, prznili ji a plácali po vyšpulené sedince a ta vzácná žena mluvila, jako by se nechumelilo.

Když na ní byl znovu Radek a právě se blížil ke kýženému závěru, císařovna se zarazila.

Zajíkla se.

Vykulila oči a z hrdla se jí vydral dlouhý sten.

Všichni, jak tam byli, se zakuckali a otočili se k ní. Čekali, co císařovna řekne.

„Jako bych viděla,“ šeptala. „Na okamžik se mi zdálo, že vidím něco...“

Pak mávla rukou, jako by tu představu chtěla zaplašit. Zavrtěla hlavou, jako že to není tak

snadné. „Zahlédla jsem motýla,“ řekla nakonec a stydlivě sklopila oči. „Asi nejsem tak urozená, jak jsem si vždycky myslela.“

A císař, ten báječný muž, který nehnul brvou, když jeho mladá krásná žena dělala tuze dobře třem jeho blízkým příbuzným, tiše sledoval, jak se nechala přede všemi obšťastnit zezadu, zepředu, jak nezahálela ani jedna z jejích dírek. Ten císař se postavil, v očích na mou duši vidíte slzy dojetí, tvář ušlechtilost sama.

„To nic,“ řekl.

„Nestyď se, drahá,“ pronesl ke své nahé, zpocené ženě, které ze zadku trčel jeho vlastní synovec. „Tedy tě budu mít rád i neurozenou,“ vyhlásil ten ťulpas.

„Protože,“ dodal, „já toho motýla vidím také!“

--- NA MOTIVY: Císařovy nové šaty

Písařovo potěšení

Povím vám příběh. Vděčím za něj docela prostinký věci: umím skvěle zacházet s pérem.

Děvče, hej, modroočko, hupsni sem a přines džbánek nejlepšího pivečka. A dones k tomu i dva rumy, chce to něco ostřejšího. Tady pánové laskavě platí. Ne, nehádejte se, ten příběh za to stojí. To můžu zaručit.

Takže, kde jsem to skončil?

Aha, už vím. No, když říkám, že umím zacházet s pérem jako málokdo, nehledejte za tím nic nemravnýho. Jednoduše se živím jako písař. Přepisuju dopisy a taky čtu dopisy. Napíšu vám úřední lejstro, hezky stroze a bez zbytečnejch krucánků, nebo vám můžu za pár zlatejch přepsat vzácnou knihu, ozdobit ji ornamenty a tak, prostě bude k nerozeznání od toho přeceňovanýho originálu, jen nebude tak vybledlá a zašlá. Jak říkám, lepší než originál!

Tohleto psaní je dobrý řemeslo. Nenadřu se, i když při dlouhým sezení u svíčky takhle nad ránem už mě celý tělo hezky bolí. Ale nestěžuju si. A jestli si snad myslíte, že je to nějak nudný, tak počkejte, až vám vypovím, co se mi tuhle přihodilo.

Znáte to království, nemyslím to velký za sedmero horama, ale jen za dvěma a pak za řekou, u jezera zahnete doleva a jste tam. Říká se mu Šípkový království a pokud máte za to, že víte, co vám budu vyprávět, tak se šeredně mejlíte. Asi jste slyšeli ten příběh, co visí na nárožích a kterej už teď cpou maminy svejm děckám do hlavy před usnutím. Tak teď si poslechněte, co se tenkrát stalo doopravdy.

V tom království vládl král se svou královnou. Měli se docela pohádkově. Byla dobrá úroda, taky turnaje se osvědčily a nesly tučný zisky, prostě si tenhleten královskej pár dopřál do puntíku, po čem zatoužil. Jen jedno jim scházelo ke štěstí: dítě. Dělali co mohli, ale marný to bylo jako zalívat kus kamene a roky běžely.

A když už se skoro vzdali, nějak to přišlo samo. Takový věci se stávaj. Královna porodila dceru a celý to jejich království se radovalo s nima. Tak trochu museli, to víte, befel shora je befel shora, ale do každý rodiny nechali doručit demižónek vína a to se to pak lidu veselilo tak nějak víc od srdce.

Ale nespěchejte na mě, už se k tomu dostávám. Ještě jednoho velkýho ruma a špicujte uši, ať víte, jak to bylo dál.

To se ví, že největší sláva byla právě v paláci. Mám to od chlápka, co tam tenkrát byl a viděl všechno a taky slyšel všechno.

Představte si všude zlato a vzácný sklo a porcelán a taky nejdražší víno a stovky poraženejch býků a selat. Bažantů a pak všelijakejch plazících se potvor, který vlastně nechcete vidět dřív než na talíři, abyste je mohli vůbec sníst. Přijela spousta vyfintěnejch hostů, s sebou manželky nebo milenky, ti nejbohatší si přivezli obě. Bardi a herci a vůbec všechna ta potulná sběř dorazila ve velkým houfu – musejí mít na tyhle oslavy čuch jako pes na hárající čubu nebo co.

A pochopitelně sudičky.

Dvanáct jich bylo pozvanejch a taky přijelo, a pak se ty seschlý babice skláněly nad kolébkou a cosi hudraly. Nikdo si jich moc nevšímal, nebýt Růženky, jak říkali té malé a která vřískala na celý kolo. Vlastně se jí nedivím. Taky bych řval, kdyby se nade mnou skláněla i jen jedna z nich. Prvních deset babic v černejch hábitech mluvilo o kráse a štěstí a takový ty pitominky, který žádnýho nezajímaly. Pak se tam objevila třináctá, nikdo nevěděl, odkud se vzala, ale najednou vám bylo ticho jako na modlení.

„Těch dvanáct jste pozvali a mne ne!“ skřehotala ta čarodějnice, „trest za urážku padne na vás všechny, ale nejvíce na to dítě. Muže nepozná, sice to smrtí zaplatí. V den, kdy princezna dovrší patnácti let a dotkne se jí muž a ona se dotkne jeho, v tu chvíli, v tom okamžiku, oba smrtí zemřou!“

Takhle podivně prý vážně mluvila a bylo z toho pozdvižení, to vám povídám. Jak se objevila, tak taky zmizela, a málem už celou slavnost odpískali a všechno to dobrý jídlo a pití přišlo vniveč. Jenže jakási moudrá hlava přišla s tím, že dvě sudičky ještě nemluvily a ať sudbu napraví, a

tak ty dvě babky dělaly, co mohly.

Jedenáctá sudička řekla, že princezna a ten nebožák, kterej se jí dotkne, vlastně neumřou.

Jen oba usnou. Na sto let.

Dvanáctá sudička to měla v hlavě srovnaný vo moc líp. Pochopila závažnost celý situace a moudře pronesla, že neusnou oba, jenom vona. Růženka.

Podle mýho to teď vypadalo líp, ale král s královnou si to nemysleli. Když se blížily Růžiny čtrnáctý narozeniny, poručili vyhnat z celýho království všechny muže. Ženský vřískaly a dělaly kravál, to si představíte. Ale chlapi se prostě sebrali a šli.

Růženka ve svých čtrnácti vypadala aspoň na osmnáct a taky to nebyla žádná husička.

Věděla, co se chystá, a tak si tyhle narozeniny užila, jak se patří. Podrobnosti teda nevím, ale řeknu vám jen tolik, že objevit se tam pak drak s takovou tou žádostí o pannu královský krve, tak jsme byli všichni v pěkný rejži.

Kromě krále mohli zůstat jenom dva chlapi. Kuchař, kterej prý zaprodal duši ďáblu, aby se naučil všechna ta báječná jídla a z pozice pravidelného strávníka vám můžu říct, že to byl dobrej obchod. Tenhle kuchař nebyl z těch, na který máte potřebu sahat, takže co se tý kletby týče, nebyl vlastně nebezpečnej.

Jedinou další výjimku jsem představoval já sám.

Král mě zavřel do starý věže a chodil mi diktovat svý paměti. Byli jsme sotva v půlce a nehodlal se týhle svý kratochvíle vzdát. Ani královna se nehodlala vzdát jiný svý kratochvíle. Ona za mnou chodila v noci a jestli jsem na začátku tohoto příběhu řekl, že za možnost ho vyprávět vděčím svýmu umění s pérem, tak to nebylo tak úplně bez dvojsmyslu. Jestli mi teda rozumíte.

Pár dnů před Růženčinýma patnáctejma narozeninama se královna neukázala. Řekl bych, že měla dost jiný práce a nejspíš taky starosti. Já v ty dny viděl jenom kuchaře, kterej mi nahoru do věže nosil jídlo. Nikdo jinej o mně nesměl vědět.

Ale v ten významnej den jsem se rozhodl sejít dolů.

Přijela spousta lidí, všechno samý ženský. Jak slavnostně vyšňoření hosté, tak obsluha i herci a bardové, to všechno byly ženský, nebo aspoň na sobě všechny tyhle osoby měly sukně.

Sešel jsem z věže, vždyť jsem celej dlouhej rok neviděl nikoho než krále, královnu a šerednýho kuchaře, a řekl jsem si, že se v tom davu snadno ztratím. Jen to chtělo opatřit si dámský hadry. Ale nejvíc ze všeho jsem byl zvědavej.

Chtěl jsem vědět, jestli se z toho Růža a s ní celý království nějak vylže, nebo bude mít tu smůlu a třeba se jí náhodou dotkne některej z těch za služky nebo herečky převlečenejch chlapů.

Protože to vám povídám, že ani po několika těžkejch dnech samoty a tělesnýho půstu mi některý ty postavy nepřipomínaly ženskou ani vzdáleně.

Vplížil jsem se do královniny ložnice. Nebyl jsem tam poprvé a byl odtud dobrej výhled jak z okna na nádvoří, tak zpoza závěsů do sálu.

Jak jsem tam tak stál, najednou jsem si uvědomil, že tu stojíme dva. Znáte to. Jestli to bylo z tý královniny vůně, co byla všude okolo, nebo z krajek položenejch na truhlách s oblečením, těžko říct, ale dostal jsem vám takový roupy, až mi na zadku naskákala zimnice a z těch závěsů jsem byl nucenej udělat krok vzad, protože jsem nějak trčel o stopu vpřed. Někdo by si toho mohl všimnout.

Byla to zapeklitá situace, ale dostal jsem nápad.

Na kus papíru jsem cosi naškrábal, pak to poskládal do psaníčka a nadepsal na to královnino jméno. Odhodil jsem to kus od závěsů a doufal, že to najde někdo natolik gramotnej, aby pochopil, komu to patří, a zároveň natolik slušnej, že si nepřečte, co je uvnitř. S tím prvním jsem měl štěstí, to druhý mi tak úplně nevyšlo.

Nataženej na královnině posteli jsem tam čekal a ze všech těch baldachýnů a sametovejch přehozů a polštářků byl stále vilnější, až se konečně otevřely dveře.

„Tady jsem, cukroušku,“ zavolal jsem hloupě, protože to už se mi krev vařila docela jinde než ve tvářích. Aby to bylo dost jasný i královně hned jak mě uvidí, odhodil jsem přehoz a ležel tam, jak mě pánbůh stvořil. Jestli mě teda stvořil s erekcí.

Jak tak ležím a zároveň stojím, vejde tam princezna a civí na mě zrovna tak překvapeně

jako já na ni. A že já měl půst pár dní a ona celej rok, shodí najednou ze sebe šaty a už maže ke mně. Chtěl jsem říct, že s ohledem na tu kletbu a tak to nejspíš nebude nejlepší nápad, ale když mi oči sjely k jejím nádherně kulatým dívčím ozdobám a pak na tu rozkošnou štěrbinku pokrytou chmýřím, úplně mi vypadlo, co jsem měl na jazyku.

Neztrácela čas, rovnou na mě hupsla jako na koníka, napíchla se na něj a dosedla hezky dolů, až mi sklapla sanice a zavřely se oči. Jenže pak znehybněla.

Prostě usnula.

Vážně ta nejhloupější chvíle, to vám povídám.

Tak se trochu předkloním a chytnu ji za boky, abych ji ze sebe sundal, je to přece jen trochu úchylný, souložit se spící ženskou. Jenže ona byla o něco těžší, než jsem předpokládal, a sklouzla mi zpátky, zkusím to znovu a ona znovu dosedla až na paty. A tak jsem si řekl, že bych to mohl ještě nějakou chvíli jen tak zkoušet, venku za dveřma mezitím všechno ztichlo a mně došlo, že času je dost.

Když si takhle zašpásuju, mám pak rád něco do žaludku, tak okolo sebe omotám kus sametovýho přehozu a namaškařenej jako nějakej římskej patriot jdu do sálu. Je tam plno, spousta ženskejch okolo stolu a pak další ženský strnulý uprostřed nějakýho tance, jiný s mandolínou v ruce. Všechny spaly.

Taky král s královnou spali, stejně jako jejich hosti, jako kuchař, jako všichni v celým království. Tuším, že právě to, co řekla ta dvanáctá sudička, mě nějak z celýho toho průšvihu vyčlenilo.

Skoro nahej jsem si sedl na volný místo a pustil se do pečenýho selete. Bylo studený, ale pořád dost obstojná večeře, a o zábavu jsem měl taky postaraný. Pozoroval jsem všechny ty ženy okolo. Naproti vám byla holka jak cumel. S hlubokým výstřihem, který odhaloval dost, ale mně se zachtělo víc, a tak jsem prostě vstal a sundal jsem jí vršek šatů. Pak jsem se cpal holoubětem a sledoval její nahý prsa, asi jí bylo trochu chladno a o to lepší jsem měl výhled.

Druhej den jsem ze sálu odnesl všechny starý nebo nehezký ženský a nechal v hodovní síni přeplněný jídlem na hodně dlouhou dobu, pro jednoho i na pár let, jen ty mladý a krásný. Každej den jsem něco trochu změnil. Většinou jsem je svlíkl donaha hned první den, teď jsem je oblíkal do hebkých šátků nebo aranžoval do rajcovnějších pozic. A když se mi zachtělo... Chápete.

Večery jsem trávil se svou dokonalou mlčící milenkou a Růženka mi byla opravdu skvělou společnicí. Splnila mi každý přání, byť malinko pasivně.

Starosti mi ale začaly dělat záchranný výpravy.

Nějak se rozkřiklo, že to naše krásný království usnulo a zarostlo šípkovejma keřma a spolu s tím se rozšířila fáma, že je třeba zakletou princeznu vysvobodit. Vždycky se najde dost nadšenejch hlupáků, a tak se tu čas od času objevila skupinka s chrabrým princem v čele a všichni se s tasenými meči probíjeli neprostupným šípkovým houštím, místo aby prostě přijeli otevřenou hlavní branou.

Některý to vzdali a hezky se vrátili, odkud přišli. Jiní ale dorazili až na nádvoří a ty jsem musel jak se patří přivítat.

Na sobě nejnuznější hadry, co jsem našel, lísal jsem se, až jsem málem oblizoval koňům kopyta, a vykládal, co se stalo. Pokaždý spolehlivě zabrala historka o záhadný spavý nemoci. S

tvářemi stále bledšíma poslouchali mý líčení příznaků tý strašlivý choroby a když jsem se dostal až ke zmínce o osvobozujícím polibku, nějak se stalo, že za zběsilého dunění kopyt už uháněli pryč.

Nevím proč, ale vždycky se nakonec objeví pitomec, co nemá strach.

I tady se našel.

Trval na tom, že princeznu osvobodí a srdnatě vyhlásil: „Doveď mne k mé vyvolené.“

Neměl jsem na vybranou. Vzal jsem si ho teda stranou a zatímco jeho ozbrojená družina na nás vrhala pohledy plný naděje, že si to princátko přece jen rozmyslí a záchrannou akci odpíská, pověděl jsem mu, jak se to ve skutečnosti má.

---

NA MOTIVY: Šípková Růženka

Table of Contents

Malá sázka o velký diamant

Písařovo potěšení

Šupina pro štěstí