Pro každou
                       nejosamělejší

duši na světě.

Věnování

Tuto knihu chci věnovat svým nejbližším.

Tatínkovi Ervínovi, který už bohužel není mezi námi.

Mamince Drahomíře

Bratrovi Petrovi

I když na světě nemáte vůbec nic a máte skvělou, milující rodinu, o kterou se můžete opřít, máte úplně všechno.

Děkuji za to.

Děti krve

Jitka Moody

Vydalo nakladatelství Jitka Moody

ISBN 978-80-908844-2-7

Copyright © Jitka Moody, 2023

Cover © Jitka Moody, 2023

PROLOG

Být to na mně, tak úplně zkraje vám povykládám o půlnočních trpaslících a jejich hře na třetí pravdu. Říká se, že se dá propočítat, kdy vám někdo z těch mrňavých zmetků zkouší lhát a pokud se na to cítíte a při té lži ho přistihnete, měl by vám splnit aspoň některé přání.

S nějakou debilní zlatou rybou si je ale fakticky nepleťte.

Tyhle malé mrchy si totiž samy vyberou, jak si tu vaši objednávku vyloží. Jak ji pochopí, co si s ní počnou. Nedělá jim ani trochu problém zaměnit slova. To v lepším případě.

Jsou o tom moc prima příběhy, tedy pokud se nestanou právě vám, že. Týpkovi prý přehodili šlapky na noze. Levou za pravou a tak. Přijde vám to jako pitomost, ale tvrdil, že rovně už nemůže ani močit. Dalšího přesvědčili, že odjakživa uměl lítat a taky péct vynikající rozinkový chléb. K jeho štěstí zkusil jako první ten chleba.

Byli tací, kteří netoužili pokoušet své štěstí a těmhle pidišmejdům pověděli, že jsou v pohodě. Nic nechtějí. Nic nepotřebují. Mají všechno.

A než se vzpamatovali, byli zasnoubeni s jednou z trpaslic.

Vážně, kdybych si mohl vybrat, určitě se zmíním o ženách, kterým se říká svaté Lilie. V době jarního deště je potkáte mezi stromy v parku a v blízkosti řek. Zpívají. Nezpívají hlasem, jde to tak jako z jejich nitra, jsou to tóny, a přece tvoří slova. Někdo tvrdí, že byly stvořeny, aby uhasily divoký oheň tam, kde se následkem vražedného kouzla otevřela země a pak už tady zůstaly.

Není jich moc. Jsou jich jen tisíce.

Je to tím, že nežijí dlouho, jsou celé utrápené a náladové. Asi je fér přiznat, že jejich řady řídnou i kvůli tomu, že jsou oblíbenou lahůdkou transylvánských Gorgon.

Mluvil bych o svinských lázních na omlazení nebo třeba o opasku, kterým si nastavíte, kolik chcete vážit. Řekl bych něco málo o blátě, ze kterého můžete splácat věčnou lampu. Pokud tam cáknete pár kapek krve úplně prvního člověka, kterého jste sám zabil, tak pak bliká a stmívá se pokaždé, když je poblíž někdo, kdo vás chce mrtvého.

Někteří koumáci vám na míru vyrobí prsten hanby a jestli dáte na mou radu, je to podvrh. Vůbec to nefunguje. Ten kousek kulatého kovu by vám měl dát schopnost jakési empatie, jenže ve skutečnosti to znásobí chuť po tom zakázaném, co právě provádíte.

Sakra, s tímhle prstenem máte slušnou šanci, že se z vás stane psychopat.

Když právě pocházíte ze světa, kde jsou věci podložené výpočty a vědeckými principy a náhodou se vám přihodí, že se ocitnete zrovna v téhle pošahané realitě, jednu věc vám poradím. Může být, že zrovna tohle rozhodne, jestli se vám svět magie a kabaly a intrik bude zamlouvat. Chvíli před rozedněním se nakloňte nad černou studni a zašeptejte první slovo, co vás napadne. Řekněte to třikrát po sobě.

Víc vám nepovím. Však sami uvidíte.

Snad jen, že s prvními červánky potkáte toho, kterého jste už nikdy nedoufali vidět a můžete s ním nebo s ní mluvit, vzít se za ruce a tak. A budou takoví, jaké si je pamatujete, když ještě žili.

Nejspíš už jste na to kápli.

Svět, do kterého vás vezmu, není ten, který znáte. Do kterého se ráno probouzíte a který vás v mnoha věcech štve, ale přece jen vám nějak dává smysl. Jen jedno chci, abyste měli na paměti.

Není to má volba.

Nikdy nebyla.

KAPITOLA 1

Dvojče z jiné reality

Nikdy jsem nebyl na nějaké velké psaní. Snad ještě tak email, smska nebo tweet. Tady mne posadili za hromadu nepopsaného divného papíru a bylo jim zjevně ukradené, když jsem se vyptával, když jsem protestoval, když jsem zkoušel trucovat. A tak i když vím, co mám psát, nemám tušení, odkud začít.

A kdybyste se vysloveně ptali, nemám na to ani náladu.

Do ruky mi vecpali hodně ujetou propisku a řekli, že to mám vzít hezky zkraje.

Do této svatyně, jak tomu říkají stráže, mne zavedli před pár dny. Povědí mi, že ven se nedostanu. Nemám šanci vyjít ven, dokud nenapíšu, co po mně chtějí. Nic moc nevysvětlí. Neřeknou proč, pro koho nebo co vlastně.

„Sepiš všechno,“ řekli mi.

A byli pryč.

Já si tak jako pro sebe zahuhlal, že to teda nemají toho pravého, moc mne na psaní neužije, když se poprvé ozval ten hlas. Když jsem poprvé poznal, že tu nejsem sám. Že je tu se mnou neviditelný hajzlík, který má na všechno dohlédnout.

Netuším, jestli mu nakázali, že nesmí vůbec nic prozradit, nebo je to jen další vyrobený a vymyšlený prevít, který se baví tím, že mi neřekne ani to základní.

Pustím to zatracené pero plněné směsí z kančí krve a ostrých vůní, to se kutálí po prázdných listech knihy vázané v něčem, co je stoprocentně lidská kůže. Hlučně se otáčí a zastaví až o hranu stolu.

I kdybych s ním praštil o zeď, to pero by se mi vrátilo na stůl jako bumerang. Jo a když budete mít ten prima nápad zkusit to po sedmé, po desáté, to pero se pěkně naprdne a bodne vás.

Pero se přikoulelo zpátky a teď do mne jemně šťouchá.

Vzdychnu.

„Fakt nevím, odkud začít psát,“ řeknu.

„Možná napiš nejdřív jméno,“ ozve se, i když vím na tuty, že tu se mnou nikdo není. Zase si vzdychnu. Dramatičtěji. Hlasitěji. A tentokrát mám odezvu.

„Tak třeba, já jsem Egon,“ hlas zní úslužně, a to je pro umělé bytosti celkem vzácnost. Ale nenechte se ovlivnit mým míněním o těch zmetcích. Například, když na někoho mluvíte, přijde mi slušnost se udělat aspoň průsvitným, když už ne viditelným.

„Neptal jsem se,“ zavrčím.

„…až napíšeš jméno, měl by ses trochu představit. Ale buď stručný, náfuky nikdo nemá rád. Hned pak začni vyprávět.“

Problém s těmi otravnými hajzlíky je, že nemají dálkové ovládaní. Sakra, oni nemají ani obyčejné tlačítko vypnutí. A když se jich na něj zeptáte, načuřeně začnou prskat. Jenže ani pak nesklapnou.

„Jsem duch tvých spisů…“

„Ovšem, že jsi,“ přikývnu. Jestli máte chuť zeptat se, co to znamená, do toho. Jen si poslužte. Nejspíš vám také poví, že to znamená to, že je duch toho spisu. Přijde mi, že už jsem se vyvztekal. Jednu chvíli jsem na něj hulákal slib, že jednoho prima dne ho udělám viditelným napořád, němým nebo mrtvým.

Na to mi ten hlas klidně řekl, že na úvodní straně je lepší takových pět řádků shora vynechat a pak teprve začít psát.

Tak začnu.

Ostří pera ještě trochu naštvaně skřípe.

Jmenuji se Michal.

„Velmi dobře.“

„Egone, můžeš si odpustit ten jízlivý tón?“

„Pokusím se.“

Civím na vlastní jméno napsané v kudrlinkách. Za to může to pero. Doufám.

„Jak jsi zjistil, že máš bratra?“

„Napsal mi dopis.“

„Kdy?“

Kopnu do sebe panáka slivovice. Má úžasnou tmavě modrou barvu. To nejlepší na ní je, že si sami určíte, jak silný má ten alkohol být. První skleničku mám rád dvacetiprocentní. Na rozehřátí. Na chuť.

Zrovna teď vím, co po mně Egon chce. O jakém bratrovi to vykládá. Můj bratr. Třicet let jsem žil jako jedináček, ale teď mi přijde normální, že mám bratra. Zvykl jsem si. A taky už vím, že žvanit o mé rodině s kýmkoli, třeba s neviditelným hajzlíkem, tak to není dobrý nápad.

On se nedá.

„Takhle to nepůjde, Michale,“ Egonův hlas dostal káravý nádech. „Tak jak to bylo s tím bratrem?“

Cvaknu si ještě jednou, tentokrát zvednu grády na třicetiprocentní alkohol. Pak zase popadnu pero. Začnu psát.

„Dlouho jsem si myslel, že to byl poslední den, kdy jsem viděl svět tak, jak jsem ho znal.“

Čekám nějaký komentář, ale je ticho.

To ráno jsem si ke kávě pustil zprávy. V mikrovlnce rozehřál dvě mražené koblihy a díval jsem se, jak nějaká raketa vybuchuje v malé vesnici. Už si nepamatuju jméno té vesnice. Nikdo si ho nebude pamatovat. Proč taky. Shořela. Ještě to ráno mluvili o fotbale. Madrid vyhrál pohár. Jak jinak. Myslím Real Madrid, milý Egone, ale kdybys byl člověk, věděl bys to.

Kdybys byl chlap, bylo by ti to jasné.

Do práce jsem vyjel trochu pozdě, ale v dobrém rozmaru. Byl pátek. Všude zácpy. Co znamenalo pár minut zpoždění navíc?

Pracoval jsem v obchodním marketingu největšího českého telefonního operátora a ano, to obchodní má svůj význam. Když vám volají, aby se zeptali, jak jste spokojení s voláním, tak za tím jsem já. Můj tým. Jak vám před večeří vyřvává mobil, na displeji svítí že prý z neznámého čísla, celí nedočkaví, aby vám nabídli výhodný balíček služeb a dárky a slevy, tak ty otázky jsem vymyslel já.

Ne, dávno si neříkáme call centrum. Call centra nefungují. Trvalo mi dva roky, než jsem o tom přesvědčil vedení.

„Jak se k tobě dostal ten dopis?“

„Jsi netrpělivý, Egone.“

„Vysvětli ten dopis.“

Chvíli váhám.

Jednoduše dorazil jako email. Sám se otevřel a rovnou rozbalil i přílohu. Což, milý Egone, jak možná tušíš, by emaily neměly dělat. Ani náhodou by to dělat neměly.

Jestli si chceš ten email přečíst, prosím. Určitě ho někde máte v té vaší časové schránce. Já si ho nepamatuju slovo od slova. Jen vím, že byl celkem stručný. Přál mi k narozeninám.

Ach ano, to jsem nezmínil. Ten den mi bylo rovných třicet. Asi proto jsem snídal koblihy.

Jak jsem se cítil? No, zbyly už jen jahodový a ty já tak moc nerad.

Ano, pochopil jsem. To byl vtip. Ptáš se, jaké bylo číst dopis od bratra, o němž jsem ani nevěděl, že existuje.

Mé pocity byly zmatené.

S lehkou stopou pochybností.

S pachutí dávné křivdy, co jsem o ní ani netušil, ale nějak tak to muselo být, že.

A pořádnou dávkou zvědavosti.

Nenapsal mi Milý Michale, jsem tvůj dávno ztracený bratr. Místo toho psal Nazdar bráško, chyběl jsem ti?

V tom dopise nebylo Asi bych měl napsat něco o sobě, abys věřil, že jsem opravdu tvůj bratr. Ne. Bylo tam Co se vykašlat na všechna pravidla a dnes to spolu oslavit.

Ani náhodou tam nestálo Přihodilo se to a tamhle to, a proto jsme byli vychováni ve dvou odlišných rodinách. Rozdílných světech. Kdepak. Bylo tam Přijď v šest do Khalicha, věř mi, mou tvář poznáš.

Mysleli byste, že napíše Prosím, buď tam. Omyl. Jen Těším se, Chris.

„Co sis myslel, že se stalo? Jak sis vysvětlil to odloučení dvojčat?“

Já nevím, asi jsem zrovna o tomhle tak nepřemýšlel.

Jestli jsem věřil, že je ten dopis pravý? Že je ten bratr pravý?

Slyším tě. Přemýšlím.

Ano.

Asi ano.

Četl jsem o tom, jak dvojčata po takových shledáních po letech křičí do světa, že to celou dobu věděli. Cítili.

Blbost.

Ale překvapen? Ne, to jsem vlastně nebyl.

Do záznamu.

Jako dárek jsem od bratra dostal jednodenního draka.

To musím asi vysvětlit.

Později, mnohem později mě vzali do jejich líhně. Jsou tam miliony prťavých dračích vajíček. Nemají tvrdou skořápku, spíš je to taková šišatá blána s hustou sítí malých cévek se skoro průhlednou krví. Když se drak narodí, ta krev mu zhoustne a časem tmavne. Když umírá, je skoro černá.

Pokud nezemřel dřív, než přišel jeho čas.

Tak mi to řekli.

V té líhni byla vejce různých barev. Žlutá, růžová, několik červených, byla tam zelená vejce a taky černá. Viděl jsem skoro zlatá, hnědá a některá byla docela kropenatá. Bílá vejce, fialová, oranžová, šedá.

Jen pár vajec bylo průsvitných, nestihla si vytvořit barvu a dráček uvnitř už se dral ven. Jako by věděl, že čas je to, co mu nebylo dáno. Tihle draci narozeni z průsvitné blány byli strašně vzácní. Také proto, že se často narodili a umřeli, aniž by si toho někdo všiml.

Žili totiž jen jediný den.

Když mi ho dal, nevěděl jsem, jak málo má času. Já v životě draka neviděl a Chris jich zase viděl tolik, že ho nenapadlo něco o nich vysvětlovat.

Došel jsem do té hospody a rozhlédl se. Hledal jsem někoho s mou vizáží, ale tam vzadu u stolu byl vysoký pohledný chlapík, mával na mě, usmíval se a já se krapet váhavě vybral k němu. Býval bych si vystačil s odměřeným pokývnutím jeho směrem, ale on mě popadl, přitáhl na svá o dost mohutnější bedra, usmál se na mě o dost hezčím úsměvem, než tak vídávám v zrcadle a rozjařeně povídá.

„Mám tolik otázek!“

Jo, to já taky.

Řekl, že se jmenuje Chris a já si to jméno chvíli převaloval na jazyku.

„Představoval jsem si tě trochu jinak,“ vykládá a já netuším, jestli se ode mne chce omluva.

„Jak jsi mne našel?“ řeknu.

On se nadechne, aby odpověděl. Zrovna nám servírka přinese pivo, tak zase vydechne a podívá se na ni způsobem, který by míň otrlou holku rozbrečel.

„To nebylo zase tak těžké,“ odpoví konečně. „Naše krev je, ehm, jiná. Vzácná. Je to jako silný magnet, a to pak stačí mít obyčejné jablko, abych tě našel. No a já na to šel s ferrumpálem.“

Ferrumpál?

„Vzácná krev?“ zeptám se.

On usrkne piva, ušklíbne se, pak si dá pořádný doušek a olízne pěnu z míst, kde mu raší knír.

„Tenhle tvůj svět… Chci říct, ty za to nemůžeš, žes tady musel vyrůstat. Odteď bude všechno jiné. Ale tady naštěstí o tvé krvi nic nevědí. O tobě nic nevědí. Jinak bys nepřežil. Byla to nehoda… Ale dokonce i naše matka souhlasí, že to bylo pro tebe nejlepší.“

„Jestli máš dojem, že vím, o čem mluvíš, pleteš se. Hodně.“

„Dnes máš narozeniny. My oba máme narozeniny,“ vykládá a usměje se. Já si znovu všimnu, jak pohlednou má tvář.

Vyndá z kapsy malou krabičku, sotva do dlaně.

„To je pro tebe, brácho,“ a položil tu věc přede mne. Neměl jsem v hlavě tolik, abych si nebyl jistý tím, co vidím a ta věc docela jasně měnila svůj tvar. Jako holografická 3D animace.

Opatrně jsem se toho dotkl a ono se to změnilo v gejzír zlatých konfet a spolu s nimi mi v otevřené dlani přistálo to vajíčko.

Bylo průhledné, a jakoby živé, hned pod povrchem tepala průsvitná tekutina. Živé bylo to vajíčko, to uvnitř se nehýbalo. Vypadalo to jako nevydařené Kinder Surprice s hračkou uvnitř s tím, že čokoládu už nejspíš někdo snědl.

„Hm, tak díky,“ povídám.

On se usměje, a pak řekne, že musíme ještě tak půl hodiny počkat.

Odsunul jsem tu podivnost stranou, ale brácha se rozchechtal a vyložil mi, že to mám celou dobu držet v dlani.

„Bez toho to nepůjde,“ poví.

Řekl bych, že to byl ten moment, kdy jsem se zvedl, že to bude celé nějaký omyl, ale on mi jen zatlačil na rameno a nedalo mu vůbec práci posadit mě znovu na židli. Pak mi tu průsvitnou věc zase opatrně vložil do dlaně a povídá, že ještě sedmadvacet minut.

Podíval jsem se Chrisovi do očí. Byly jasně šedé. Moje jsou oříškově hnědé. Nad pravým obočím měl starou jizvu. Kdybychom vyrůstali spolu, určitě bych věděl, od čeho ji má. Docela pravděpodobně bych byl i u toho.

Třeba bych měl taky podobnou.

To bráchové dělají. Jsou nerozluční, podnikají všechny dobrodružné hovadiny spolu a pak to společně i od rodičů schytají.

Tak jsem to aspoň slyšel.

Já vyrůstal jako jedináček. Ve dvanácti mi máma řekla, že mě adoptovali jako jednoročního prcka, nikdy nepátrali po mých biologických rodičích a žádali mě, abych to také nedělal.

Pak jsme si dali koláč, který pro mě upekla, rozbalil jsem si dárek, byl to playstation. Úplná novinka, která se prakticky nedala sehnat.

A tak jsme o mých biologických rodičích už nemluvili.

Nemůžu říct, že by mi byl Chris bůhvíjak podobný, ale ty rysy, pohyby, někde vzadu v mozku to prostě vyvolalo podivné déja vu. Napadlo mě, že by to mohl být můj bratr, i když vypadá úplně jinak než já. On je typ hezouna, zatímco já o sobě říkávám, že mám charisma. Je levák, já používám spíš pravačku.

Nevím, neumím to vysvětlit a vlastně se mi do toho ani nechce.

Zkus to.

Zkrátka... nepřišlo mi, že je to někdo cizí. V životě jsem ho neviděl, ale způsob, jak Chris trochu natočil hlavu, když přemýšlel nebo jak přivíral oči a poškrábal se na předloktí, když cítil podráždění nebo netrpělivost... Jako když jste to už viděli, zažili, cítili, co já vím. Ale zaboha si nevzpomenete, kdy přesně.

Jasně, máme stejný nos, dolík na bradě i široké čelo. Ale docela jistě nevypadal jako moje dvojče.

„Tak na zdraví, ehm, brácho,“ řeknu.

To slovo si vychutnám, stejně jako se zdálo, že si ho před chvíli vychutnává on. Brácho.

Popadnu levou rukou půllitr a obrátím do sebe zbytky piva. V pravé ruce mi totiž pořád ještě tepala ta potvornost a já začal být zvědavý, co se stane za půl hodiny.

„Proč mluvíš o tomhle světě, jako bys snad spadl z Marsu?“ zkouším se ptát.

„Mars? Ta planeta?“ on vykulí oči. „Ne, jsem ze země. Jen trochu… víš… prostě jiné. Musel bych pochopit tvůj svět, abych ti to zkusil vysvětlit. Ale ty sem nepatříš. Musel jsi to přece cítit.“

Podívám se na tu blbost, co pořád ještě svírám v dlani. Je to nějaký žert? Moji opravdoví kámoši někde schovaní, třebaže tomuto týpkovi zaplatili, ať se mnou sehraje tu komedii.

Zavrtím hlavou.

Nevadí mi, když si ze mne někdo vystřelí. Tedy aspoň ne moc. Ale měli si trochu dát záležet, aby to nebylo tak průhledné. Tak jako ta pitomost, co mi týpek, který si říká Chris, vmáčknul do ruky.

Než stačím odpovědět, on dopije pivo, třískne prázdnou sklenicí o stůl, luskne na servírku a palcem naznačí jedničku. Otočí se ke mně a poví.

„Musíš jít se mnou. Hned teď. Ukážu ti, co myslím. Můj svět. Vlastně náš svět.“ Ohrne rty a já vím, že to není odporem. Právě naopak. „Tvůj domov,“ dodá.

Mysleli byste, že to nadělá v pražské hospodě víc rozruchu, když se objeví drak.

Nejdřív mě něco zapálilo v dlani, až jsem tu slizkou vrtící se blbost málem pustil. Rozevřu dlaň a tam cosi žhnulo jako žárovka. Hýbalo se to. Podle mých hodinek zbývalo ještě dvanáct minut, ať už to odpočítávání znamenalo cokoli.

Ta světelná koule uvnitř sebou mlela, jako by někdo zapnul skrytý motorek.

Mrskalo se to a dost to pálilo, ale dalo se to snést.

„Co to sakra je,“ říkám a Chris se jen šklebil. Povídá, počkej a uvidíš.

V ten moment to, co bylo uvnitř, přitisklo slepou šedavou tvář k vrchní části průhledné blány, až jsem sebou polekaně cukl.

„Ono je to živý!“

Chris se rozchechtal.

„Přece ti nebudu dávat něco chcíplého, bráško.“

Ať tam uvnitř bylo cokoli, docela jasně se to dralo ven. Zkoušel jsem najít nějaké víčko, co bych odklopil nebo odšrouboval, a patřičně jsem to komentoval. Chris se řechtal, až mu tekly slzy. Já byl vyděšený.

Zkusil jsem prsty odstranit svrchu něco toho průsvitného sajrajtu, abych osvobodil toho uvězněného tvora, ale můj bratr mi v tom zabránil. On si poradí, řekl.

Házelo a cukalo to s sebou další dlouhé minuty. Občas se to zklidnilo. Netušil jsem, jestli se to vzdalo nebo sbírá síly na další boj.

„Myslíš jiné město? Brno?“

On se rozchechtá.

Pokrčí rameny.

„Skoro.“

Strašně špatně se to vysvětluje. Chce se mi naprdnutě odejít a ať už tuhle situaci splácal kdokoli, vzkázat, ať si trhne nohou. Jenže Chris pro mne není cizí. Nikdy v životě jsem ho neviděl a přece ho chci obejmout, hezky chlapsky, s vypjatou hrudí a plácnout ho do zad.

„Proč tu není matka, když chcete, abych jel tam někam… za vámi?“

„Matka?“

On se ušklíbne.

Servírka před něj bouchne další pivo a ani trochu se neusměje.

„Až potkáš matku, pochopíš,“ vykládá. „Věř mi. Ona není… zlá… Ale určitě není jako… ehm… většina matek.“

Pak se ta věc v mé ruce znovu přitiskla k vršku a tentokrát se tím slizem protlačila až nahoru. Hlava byla trochu hadí, jen ne tak placatá. Otevřelo to tlamičku a já zíral, jak se tomu vrtí ve vzduchu dlouhý kulatý jazyk. Myslím, že mi dost spadla brada, mozek mi zmateně nabízel divoké dohady toho, co by mohla být ta malá potvornost zač. Vážně jsem se zabýval myšlenkou, že je to prťavý dinosaurus. Idiotské, vím. Ale smysl to dává rozhodně víc, než že se mi do dlaně vyklubal drak.

Ten nebohý tvor zaškubal tělíčkem, a jako když se oklepe mokrý pes, co čerstvě vylezl z vody, tak tohle stvoření se otřepalo a setřáslo ze sebe zbytky blány.

Koukám na tu bláznivost v mé dlani a vím najisto, že jsem nic takového nikdy předtím neviděl. Ještě pořád to bylo mokré, trochu se to klepalo.

Pak to otevřelo oči.

Zadívalo se to rovnou na mě. Chris mlčel, nesmál se. Jako by věděl, co prožívám.

Ano, milý Egone. I mně to konečně docvaklo.

Ať už to bylo cokoli, právě se mi to vylíhlo v ruce a teď se to na mne koukalo přesně s takovou oddaností a důvěrou, jaké mají mrňata vyhrazeny jen pro svou mámu.

Vypadal jako nahé kuře, kterému na krk někdo posadil hlavu chameleona. Na té hlavičce měl maličkaté růžky a úplně vzadu čupřinku, kterou roztahoval a stahoval do vrásčité blány, jako by s ní dýchal.

Křídla taková trochu zakrnělá, dvě silné nohy zakončené orlími pařáty, strašně ošklivá tvář a v ní tak velké oči, jako by ho stvořili v anime dílně.

Do záznamu.

Můj drak byl modrý.

Mysleli byste, že když vás vezme někdo do úplně cizího světa, dá vám šanci sbalit si pár drobností s sebou. Co já vím. Spodní prádlo, kartáček na zuby, nějaký ten kondom a docela jistě nabíječku na mobil. Vlastně by bylo fajn, kdyby se drahý brácha vůbec zmínil, že vás do naprosto odlišné reality vůbec bere.

To nebyl můj případ, že.

Pokud se bavíme na rovinu, tak kdyby mé divné dvojče zmínilo takové šílenosti jako média fungující na bázi esence stříbra, rozdrcených brouků a vanilky, o dost hůř se dám přesvědčit. Právníci křížení s medúzou nebo bankéři s tělem tříocasé bestie. Nic proti bankéřům nebo právníkům.

Trochu zvědavosti to vyvolá. Ale nic víc.

„Představ si moc tak úžasnou, že můžeš úplně všechno,“ poví Chris. „Normální pravidla se na nás nevztahují. Právo. Soudy. Je to už dávno, co to někdo na nás zkusil s paragrafy. Neexistuje nic, co bychom nesměli.“

Chvíli přemýšlím, než mi tohle všechno dojde do detailu.

„Když myslíš, že nám všechno projde,“ říkám a on nadšeně přikývne, „to myslíš třeba jako krádež? Nebo vraždu?“

Ušklíbne se. Mávne rukou.

„To jsou blbosti. Musíš přemýšlet ve větším měřítku.“

Prohlásil, že naše rodina je tak bohatá a mocná, že dá víc práce vymyslet, co nebo koho ještě nevlastníme než jak to obstarat. Prohlásil, že sex všude a s kým chci je součást privilegií. Prohlásil, že si můžu vymyslet úplně jakékoli zvíře, když mi nebudou stačit všechny ty mořské panny a vlkodlaci, tříhlaví tygři nebo pegasové, a oni mi tu bestii dají vyrobit.

Jak říkám, tohle znělo fajn.

Nic z toho by mě ale nepřesvědčilo poslat smsku šéfovi, že si beru pár dní volna. A hned v těch hadrech, co jsem měl na sobě a s tím divným tvorem, který mi nepřipomínal nic, co jsem kdy viděl, bych se nepohrnul do světa, který dost dobře mohl existovat jen v hlavě chlápka, který se vydává za mého bratra.

Ale Chris řekl, že to mateřské znamínko ve tvaru čtyřcípé hvězdy na stehně mám po své matce. I to její prý má zvláštní namodralou barvu.

Nejspíš nemusím zdůrazňovat, že nejenže jsem se o té divné věci na mé kůži nezmínil a pochopitelně nikde, na žádném Facebooku nebo Instagramu nenajdete fotku, kde by ta hvězda byla vidět.

Pak už stačilo jen říct, že má opravdová matka by mne ráda poznala, ale musíme jít hned.

Zkoušel jsem z něj vytáhnout víc, ale on jen pokrčil rameny. Tenkrát jsem netušil, co vím dnes. Že moje rodina fakt nejde popsat v několika větách.

„Tak jdeš?“ řekl, než se v temné úzké pražské uličce obrátil a bylo slyšet klapání o dlažbu.

Když jsme jeli taxíkem po Praze okolo Karlova mostu, tou dobou už se mi můj narozeninový dárek za krkem pod límec nevešel.

Drak rostl. Vyvíjel se.

Sílil.

Tělo mu zešupinatělo a když mi začal dost nevybíravě okusovat ucho, přišlo mi, že je na čase ho nakrmit. V tu chvíli jsem si vůbec poprvé připustil, že mám domácího mazlíčka a naprosto netuším, co s ním.

Chris mávl rukou, že s tím si nemám lámat hlavu.

„On se o sebe postará,“ povídá.

Zatím to ale vypadalo, že by to mohlo odnést mé ucho.

Mám rád své uši.

Zvykl jsem si na ně.

Za Klementinem to taxíkář vzal vpravo, i když musel vědět, že to nebude nejkratší cesta.

„Hééj,“ zařval jsem na něj a ten chlápek se ani neobtěžoval omluvit, jen pokrčil rameny a jel dál.

Naštvaně mu říkám, ať zastaví, zhluboka jsem se nadechl, že mu něco hezky od plic povím, ale k tomu už jsem se nedostal.

Teď už samozřejmě vím, že ta malá modrá mrcha byla napojená na mé emoce a můj vztek byl pro něj příkaz k útoku. Nebo pobídka k večeři? Kdo ví.

Každopádně to rozkošné zvířátko roztáhlo křídla, že jsme se na zadním sedadle museli přikrčit. Z pusinky vypustilo páru i s maličkým ohýnkem, který mi sežehl pramen vlasů.

A vystartoval po taxikáři.

Ukázalo se, že mé ucho jen tak láskyplně oždiboval, protože ve chvíli, kdy se vrhnul na sedadlo před námi, zbyl tomu podvodnickému řidič místo ucha jen zkrvavený chuchvalec.

Taxikář zařval, dupl na brzdu, vyskočil ze dveří a pelášil pryč. Ruku přitisknutou k hlavě plné krve.

Než jsem stačil říct popel, drobek už zase zkrotle seděl na zadním sedadle mezi mnou a Chrisem a spokojeně žužlal to ucho. Moment nebo dva ho cumlal jako pes kost a pak ho na dva záběry jednoduše sežral.

Miminko je nakrmené.

Dokonce si drobek i říhnul.

Já pořád v šoku, Chris pobavený a ta malá modrá bestie v rozjívené náladě, tak my se rychle vypotáceli z auta a zmizeli do tmavé uličky. Dráček se mi držel na rameni a prskal, občas mávnul křídly a zase je složil.

V tom šeru pouličních lamp jsem musel vypadat jak pirát s opelichaným papouškem.

Před synagogou mě bratr nechal čekat.

Sám vešel dovnitř, odemkl si velkým klíčem, který vyndal z kapsy. Způsob, jakým se vkradl dovnitř mne přiměl rozhlédnout se. Nevidí nás někdo?

Trochu naštvaně jsem pokrčil rameny, až to opelichané mládě nakvašeně prsklo. Nikdy jsem nebyl ani trhat cizí třešně ze stromu. Tohle je mi cizí. Vždycky jsem byl poslušný občan dbalý svých povinností. A teď mám pocit, že jsem spolupachatelem cokoli můj bráška právě páchá v té bezmála půlnoční synagoze.

Ulička byla právě tak ztemnělá, jak by vám ve správném hororu napovědělo, že se máte sebrat a mazat pryč. Několik pozdních chodců po mně zvědavě louplo očima a můj nový mazlíček popuzeně zafrkal.

Okřídlená šelmička viditelně rostla. Šupiny na nohách a na hlavě zhrubly. Jsou také ostřejší.

Drak byl teď zbarvený do jasně indigově modré, oči černé, pokud zrovna nebyl naštvaný. To jste v nich viděli záblesky žluté.

Když se to tak vezme, měl vlastně žluté oči.

Rozpětí křídel měl přes metr a pod jemnou šupinatou kůží mu hrály svaly.

Nejdřív jsem ho nesl v náručí, ale nedělalo to dobře ani jednomu z nás.

Mně vadilo, že je těžký, tak nějak studeně vlhký a dost páchne. S čím měl problém ten drak nevím, ale dvakrát mě lehce kousnul do ruky, než jsem ho pustil na zem s tím, že ať si tedy jde po svých.

U židovského hřbitova jsme se museli na chvíli přikrčit, když šel kolem starý, důstojný pár. Pak jsme se na hřbitov bez okolků vloupali a za chvíli už jsme se kradli mezi hroby.

Dráček zavětřil a zmizel v křoví. Oči mu žhnuly, ale nebyly to oči, co zapálilo kus nízké trávy. Šeptem jsem toho hajzlíka napomenul. Zkrotle přiběhl a věnoval mi černý, lísající pohled.

Povídám, ať to hned uhasí a drak se tvářil, že mi nerozumí. Jenže mi rozuměl, a má slova k tomu nepotřeboval. Tolik už jsem pochopil.

Nakonec roztáhl křídla, a jako když si kachna dělá hnízdo, si přičapl do toho ohýnku a křídly ho udusil. Do nozder se mu dostalo trochu kouře
a nakvašeně kýchnul.

Pak zmizel zase ve tmě.

Praha, moje Praha, jak si ji naposledy pamatuju, byla temná a v tom vzduchu byla cítit vlhkost nadcházejícího deště.

Jen ve světle nedalekých dvou lamp procházíme starým židovským hřbitovem. Prastaré zdobené kameny nejrůznějších tvarů pokryté písmem dávných věků se k sobě naklánějí, jako by si šeptaly. Vytvářejí divoké stíny, které se tu a tam pohnou, jako by se propadaly hlouběji, aby jednou měly zmizet pod povrchem docela.

Čekal jsem od svého novopečeného bratra nějaké vysvětlení. Pár slov, co by mi naznačila, že Chris nemá noční špacír po hřbitovech za něco normálního. Dost jasně si vybavím, že jsem se v tom duchu zkusil ptát. Odbyl mne zamumláním „Však uvidíš.“

Skoro potmě se Chrisovi nakonec podařilo najít ten, který hledal. Vypadal staře i mezi těmi prastarými náhrobky všude okolo. Znaky na něm byly sešlé a vyrudlé, místy kámen odpadl a zbyla jen puklina.

Na tom starém hrobě si bráška klekl a začal vytrhávat trávu, pak odhrnovat hlínu. Zvedl hlavu, podíval se na mě. Jasně, chápu.

Dřepl jsem si vedle něj a za chvíli jsme byli od hlíny oba, ruce černé, na tvářích čmouhy, když do toho zpátky přicupital drak. Něco nesl v tlamě.

Pustil to a ono to zkusilo utéct.

Můj mazel to samozřejmě nedopustil a dovlekl svou kořist zpátky.

Chvíli si takhle hráli, než mi došlo, že to je zajíc, ale už přišel o obě uši. Nemusel jsem dumat, jak asi.

Chlupáč se snažil pelášit pryč, ale drak ho jen jemně postrčil zpátky k nám. Nejsem si tak docela jist, jestli to byla jeho večeře, nebo si právě přivedl kamaráda. Zdá se, že v tom nemá jasno ani sám. Když už jsem přemýšlel, jestli toho chudáka zachránit, nebo bude humánnější mu zlomit vaz, drak po něm znovu chňapnul, tentokrát dost zostra a popolétl s ním o kus dál.

Pak k nám dolehlo křupnutí a mlaskavé zvuky.

Dal jsem se znovu do práce. Chris mezitím vyhloubil několik stop hlubokou jámu a narazil na poklop.

Co jste našli v tom hrobě?

Tak předně pár kostí, ale na to ses asi neptal.

Chris je jen jemně odsunul stranou a vybral několik hliněných nádob a pak koženou brašnu. Nevím, co bylo uvnitř. Prostě mě to nezajímalo. Víc mi dělalo starosti, kam jdeme, než jak se tam dostaneme.

Bratr nějak rozmístil ty kameny a postupně některé pokapal třemi různými tekutinami. Necítil jsem žádný zápach, kdyby tě to zajímalo. Možná to byla voda. Ve všech třech.

Jak dlouho to trvalo?

Těžko říct.

Jak dlouho trvá mladému drakovi sežrat zajíce?

Stáli jsme v kruhu, který Chris vyrobil z kamenů. Z některých stoupala pára a ta úplně bez zápachu už nebyla. Nic mi ten smrad nepřipomínal. Ne že bych se snažil něco si vybavit.

Draka jsem v tom kruhu musel držet a měl jsem co dělat. Pranic se mu tam nelíbilo.

Nejdřív se nestalo vůbec nic. Pak výpary zesílily, jsou pořád silnější
a silnější, až cítím, že je mi na zvracení. Chrisova tvář ztratila barvu, zorničky z jeho očí skoro zmizely a drak mi v náručí trochu zvláčněl.

Vypadalo to, jako by se vzduch zachvěl, pak začal vibrovat.

Cítil jsem, jak se mi točí hlava a v okamžiku, kdy jsem to vzdal, a bylo mi jasné, že se sunu k zemi, svět okolo nás zmizel. I ta země zmizela.

To myslím doslova.

Stáli jsme v oblacích.

Nemohl jsem dýchat, ale nějak to nebylo potřeba.

Býval bych si myslel, že ta hustá bílá pára okolo nás, která se rozpouštěla zhruba ve výši našich kolen, je to, co pouští rockerům na koncertech pro větší efekt. Vodní pára, nebo tak.

Než jsem se koukl nad sebe.

Než jsem se podíval do hvězd, jež byly hned nad námi. Blízko, strašně blízko, až jsem se chtěl přikrčit. Přímo nad námi byla jedna planeta. Možná to byl Jupiter, to si asi ověříte líp sami. Jestli si to správně pamatuju, ten je jediný, co má hnědé pruhy.

Padal přímo na mně, tak mi to přišlo. Měl jsem pocit, že když si stoupnu na špičky a prsty vytáhnu co nejdál nad sebe a ještě kousek, mohl bych se ho dotknout.

Dotknout se planety.

Ta hvězdná obloha nebyla vlastně černá a nebyla ani tmavě modrá. Ta barva byla hluboká, to je všechno, jak to dokážu popsat. Když se podíváte na spektrum barev, tak ji tam nenajdete.

Když se podíváte kamkoli v našem světě, ta barva tam není.

Ta barva tam vysloveně chybí.

Drak mlaskl a já se otočil, vidím, že se k nám tiše plaví loďka. Postava zahalená do barvy hvězd, na hlavě kapuci, zvolna pravidelnými záběry vesel šťouchá do mraků, loďka se blížila k nám.

Podíval jsem se na Chrise, i on sledoval tichého veslaře, a když neměl námitky on, asi to tak nějak mělo být. Můj mazlík vypadal zkrotle, tiskl se ke mně jak štěně. Pohladil jsem ho po hlavičce. Všiml jsem si, že už je zase o něco větší, ale už nerostl tak rychle, jako ze začátku.

Asi mě nemělo překvapit, že pádla držely ruce bez masa. Kosti prstů obalené průsvitnou kůží objímaly držadlo, a když byl poutník skoro u nás, bylo slyšet, jak při každém záběru ty kosti škrábou do dřevěného pádla.

Strašidelné.

V tu chvíli mi to došlo. Vzpomněl jsem si, kde jsem o téhle smutné postavě slyšel. Cháron. Vozí mrtvé do podsvětí.

Mrtvé.

Do podsvětí.

Všechno mi to do sebe zacvaklo. Kolena se mi podlomila, šel jsem k zemi, ruce instinktivně pod sebe, ale nic tam nebylo. Jen mraky. V nich jsme se vznášeli, v nich k nám doplul posel nejhorších zpráv a nebylo, kam utéct. Jen to přijmout.

Tak mladý, tak mladý.

Kolik lidí asi přede mnou poznalo, že jsou mrtví, až když uviděli svého převozníka. Kolik z nich asi...

„Jsi v pohodě?“ nadhodí bráška a z hlasu spíš slyšíte zvědavost než účast. „Možná jsem to přehnal s tím modropuchem.“

„Vezeš mě za mou matkou,“ povídám mu a přísám bohu, že to znělo slavnostně, vznešeně a ani trochu skřípnutě a zbaběle. „Takže je mrtvá? Já... proto i já musel umřít?“

Chris se pobaveně zachechtal. Plácnul mě do zad, pak mě popadl za rameno a pomohl mi vstát, jako bych nic nevážil.

„Přestaň blbnout,“ šeptá mi. „Jinak si ten gauner započítá víc.“

„Takže...“ řeknu, do hlasu dám o něco víc naděje. „Takže tohle není Cháron?“

Můj drahý bratr zakývá hlavou, pokrčí rameny, škubne koutkem úst
a pak připustí, že to vlastně nejspíš bude on.

Bájný Cháron.

„Tohle má trochu jako melouch, vždycky byl dost na peníze, to mu ale asi radši neříkej.“

Popadl draka pod jedno rameno, mně pod druhé a dotlačil nás k loďce.

Postava v kápi se ani nepohnula. Jediné, co z ní bylo vidět, jediné, z čeho jsem nemohl spustit oči, byly ty ruce. Kostlivec v kápi, nebo přinejmenším právě tak hubený. Bál jsem se, že když ke mně natočí tvář, můj rozum se nadobro ztratí v jeho prázdném pohledu očních jamek.

Chris nedával najevo žádný respekt. Řekl mu, že má zpoždění.

Můj bláznivý znovunalezený bratr právě řval na mýtickou příšeru a já si vyměnil udivený pohled s mým vlastním drakem.

KAPITOLA 2

Magická Praha

V tom místě vprostřed mraků se zastavil čas. Přišlo mi, že jsme se plavili hodiny a přesto jsem si s bratrem vyměnil sotva pár slov. Drak vypadal, že usnul. Až mnohem později mi kdosi vyložil, že nic uměle vyšlechtěného spánek nepotřebuje.

Drak za celou dobu vůbec nevyrostl, nedostal hlad a ani na chvíli neprojevil vztek.

Neumřel.

I když, pro jednodenního draka už byl dávno jeho čas.

Jak říkám, čas se zastavil.

Pak se v dálce objevil břeh.

Jen sotva můžu popsat ten pocit, prorážet mlžnou hladinu mraků hned pod hvězdami, s těžkou pruhovanou planetou tak nízko, až jsem myslel, že ji budeme muset obeplout.

A v tom uvidět pevnou zemi.

Až někdy bude to pravé moře času, vy i já náladu na pohádkové příběhy, tak potom vám třeba povím, jaké to bylo v tomhle snovém světě. Připomeňte mi, že vám chci vyprávět o Hodináři. Zmíním něco málo o Stařecké vesničce, kočičí paní, půlnočním trubadůrovi i dni, kdy vykvetly sněženky. Když bude chvilka, povím vám také, jak se jedí karmouny a starapy, čemu se říká haloun a co je na konci duhy, pokud na začátku bude zelená ponožka.

Rozhodně si nechte vyprávět o ní. O Moniře. Možná nebudu tak docela upřímný v tom, co mi řekla, když jsem ji opouštěl, ale to mi sotva můžete mít za zlé.

Jednadvacetkrát zašlo slunce, než nás Monira dovedla k bráně. Nevypadalo to jako brána a ani to slovo nepadlo. Jak ale nazvete místo, kde uděláte krok, to, co bylo za vámi, už není a před vámi je docela jiný svět.

Nemůžu se tak úplně rozhodnout, jestli bude těžší popsat tuhle Prahu těm, kdo ji nikdy neviděli, nebo pro ty, kteří z ní prakticky nevytáhli paty.

Je jiná.

Praha v tomhle Chrisově světě je tak jiná, jak jen může být, abyste ji pořád ještě nazvali Prahou. Jako by její obraz přemaloval surrealistický malíř. Nechal obrysy a hrubé základy a vše ostatní změnil do sebemenšího lapidárního a fantaskního detailu.

Později, mnohem později jsem si prošel celé Staré město a bylo to jako objevovat její zákoutí úplně od začátku.

Karlův most je identický.

Dokud si nevšimnete sousoší, kde se rohatý ďábel klaní nahé panně nebo jiného se třemi chlapci otočenými k sobě zády, jeden má tři oči, další tři ruce a ještě poslední tři uši. Pak je tam socha psa, který ale stojí na zadních, na sobě dlouhý kabát, v ruce knihu a na dlouhém čumáku maličkaté brýle. Pokud jdete moc blízko, tak vrčí.

Jakýsi divný týpek v dlouhé róbě a s vysokou rudou kápí na tom mostě plném špacírujících lidí křičel cosi o vykoupení. Spasení v milosti. Vykoupení v krvi. Kdosi po něm hodil vajíčko, ale to podivného kněze spíše ještě rozvášnilo. Přidal na tónu i nadšení. „Střeste se pochyb, on už brzy přijde,“ hulákal. „Ničitel světů se obrodí a povstane!“

Náboženství tu vymýtili už kdysi, byla to pekelně krvavá válka, jak mi řekli. Podle mého brášky, se ale objevují nová. Tohle si prý říká Společenství Zatracených.

Na zdi někdo kreslí zlatou barvou nápisy. Smiř se s tím, jsi Zatracený.
U toho symbol. Vypadá trochu jako oko z egyptských pyramid.

Kráčím dál.

Staroměstská mostecká věž je vyšší, někdy před půl stoletím k ní postavili další dvě patra a na jejím vršku je hologram, který vypadá jako socha z kamene. Někdy je ve tvaru plačící dívky, jindy tam stojí voják bez nohy nebo bez ruky se zafačovanou hlavou a zpívá tesknou píseň o své milé. A jednou jedinkrát jsem tam zpozoroval i lva. Ten stojí mlčky a vidět ho prý přináší štěstí.

Ptal jsem se, podle jakého klíče se ten hologram mění a zdá se, že to nikdo tak docela neví. Prý, že ta věž má vlastní ego a hologram odráží jeho náladu.

Do záznamu.

Praha má jen jednu duši. Ta, co ji znám odmala i tahle, která voní jinak i jinak vypadá. Nespletete si ji s jiným městem.

Marně jsem se na Staroměstském náměstí pídil po orloji. Údajně ho tak zdokonalovali, přidávali další fičurinky, přimíchávali další a další esence života, a to prý doslova, až se jednoho dne zastavil, a i když ho několikrát zkusili rozebrat a znovu složit, postupně zase zpátky zjednodušovali, už nikdy se ani nepohnul.

Tak ho dali kamsi do muzea. Stojí mezi prvními turbínami s pohonem z plynného fluida a prototypem vodní žárovky. Na zaprášené cedulce má stát Kdysi slavný pražský měřič času.

Vedle supermarketů a hypermarketů tu mají také gigamarkety. Jednotlivá patra se různě prohazují a jestli podle nějakého pravidla, tak jsem ho neobjevil.

V nich už netlačíte nákupní vozík, ale v jednom přímo sedíte. Je tažený uměle stvořenými psy. V tom vozítku se couráte po obchodě, vedle vás pětice nákupních šotků. Když se vám něco líbí, povíte to těm prťavým uličníkům, co je máte pomalu na klíně a oni si to zapamatují. Teda většinou. Když máte pocit, že jste hotoví, u pokladny už na vás čeká hezky úsporně sbalená bednička s vaším nákupem a živou křepelkou pro štěstí.

Mají auta i vlaky.

Nedělají takový kravál, smrad ani tady prakticky neznají dopravní nehody. Tuším, že je ovládají vůlí, emocí, a ještě jakousi esencí, řekněme genem, i když oni to říkali jinak, jen já to nepochopil. Ve výsledku za volant takového vozu nesednete opilý, naštvaný nebo v depresi, protože ho nejste schopni nastartovat, natož rozjet.

Zamiloval jsem si zdejší poštu. V celé velké budově obvykle sedí jedna postarší paní, která rozhodne, jestli to, co poslat chcete, opravdu poslat potřebujete. Ten proces posílání a obdržení zásilek to nesmírně zefektivní. Zkoušel jsem zjistit, na základě čeho se rozhoduje a prý tak prostě usoudí.

Jen takhle.

V jednom domečku v areálu Pražského hradu sídlí poslední Blanický rytíř. Bude mu bezmála dvě stě let. Jednou jsem ho i navštívil, vyptával jsem se, co se přihodilo, že bájné vojsko nakonec vážně vyjelo a hltal jsem každý detail, každou bitvu i drobný souboj. Chtěl jsem vědět, jak poznali, že teď už je Čechům opravdu nejhůř.

Třeba i na tenhle příběh jednou dojde.

Mohl bych takhle pokračovat. Srovnávat. Jak fungují banky, co vám večer pustí v jejich obdobě televize, co školy. Jak tady vypadají míčové sporty. Proč mají některé ženy dva palce nebo co se stane, když v poledne na ulici nahlas řeknete „Kloptajz“.

Teď na to není čas a pero se mi v ruce netrpělivě vrtí.

Prostě to přijměte. Jsou v něčem skoro jako my, jen jsou zvyklí dělat to po svém.

Máte to?

Bezva. Můžeme začít od momentu, kdy jsem se v tomhle světě ocitl
a postupně se rozkoukával. A na všechno, co jsem vám právě naservíroval v instantní formě, jsem si musel přijít krok za krokem.

Jsme zase na hřbitově.

Židovské náhrobky, za řídkými stromy typické domy, ještě dál silueta Prahy. V ten moment jsem tak nějak cítil, že je cosi jinak.

Z mého světa, z mého života, z jednoho konkrétního bodu ve vesmíru okolo židovských náhrobků jsme skrz snový bájný svět prošli do totožného bodu, ale v docela jiné realitě.

Jen tolik mi Chris řekl.

Začíná se rozednívat. Matné nízké žluté světlo hýbe s náhrobními kameny jako s maňásky. Ty staré židovské pomníky zesnulým mi přijdou rovnější, přehlednější. Nezdají se tak zapomenuté a ztracené. Některé jsou mnohem novější a pod hebrejskými znaky vidím anglický nápis. Pár slov o tom, kdo tu leží a kým byl. Roztroušené epitafy fádních životů.

Okolo nás na zemi je kruh z kamenů, co Chris rozestavěl v mé Praze. Teď je sklízí a spěšně dává znovu pod zem. Zasypává hlínou.

Drak vypadá, jako bychom se odsud nehnuli. Skoro myslím, že podívat se v tom šeru pořádně, našel bych na jeho čelistech čerstvou krev po zajíci bez uší.

Na ulici jsem měl pocit, že na mě lidé zírají právě tak, jako já civím na ně. Moc hezky nás spojuje jedna společná myšlenka: tohle bych si na sebe v životě nevzal. Přijdu si jako jediný člověk na Haloween party bez kostýmu.

Draka, co se mi rozpustile plete pod nohama a dožaduje se toho, abych sdílel jeho hravou náladu, si nikdo ani nevšimne.

Chris se na mne zvláštně podívá.

„Nejdřív pojedeme za Solomonem,“ řekne.

Cestou jsem zkoušel z bratra tahat rozumy, ale jeho upovídanost zmizela. Trochu se teď mračil.

Už mi došlo, že naše rodina nebude tak úplně běžná. Typická. Těžko třeba pobrat poznámku, že mne nikdo nemůže připravit na naši matku. Ani on sám po třiceti letech na ni připravený není.

Naše rodové jméno je z Dobroslavic.

Tohle řekl a nejspíš měl dojem, že to by pro začátek mělo stačit.

Jeli jsme ve vozítku, co bylo docela kulaté. Nikde jsem neviděl volant nebo pedály, zato jsem párkrát viděl mé nervózní dvojče zavřít oči. Míjela nás auta různých barev a tvarů. Růžová kachna na třech kolech s ječícími dětmi byla nevšedním zážitkem, který napříště oželím.

Tušil jsem, že můžeme být někde v jižních Čechách, viděl jsem skály a rybníky. Viděl jsem i město, co se zdálo větší než Praha, ale jen jsme ho minuli.

Všechno zelené, rozkvetlé, masivní, okázalé a pyšné. Domy příliš velké, okolo nich zahrady a bazény a minizoo. Zábavní parky a hřiště pro děti velké jako střední náměstí.

Do těch hřišť bych vám přál vzít děti. Přál bych vám, abyste vy sami coby rozjívené ratolesti dostali tu šanci zařádit si v umělém bahně, které se dá jíst, ráchali se tam po kolena a pak se osvěžíte ve vodních prolézačkách. Tahali byste skřítky za uši a honili se s neviditelným kamarádem. Na kmenech bílých bříz přeskakovat z větve na větev jako šimpanz a kdybyste třeba spadli jako támhleten nešika v červených tepláčcích, tak těsně nad zemí byste zůstali viset ve vzduchu, dokud by nepřišla máma, dokud by vás nevytahala za vlasy a neřekla, že máte dávat pozor. Viseli byste tam kousek nad zemí, kamarádi by se vám smáli, dokud by vám máma na vašem bezpečnostním opasku nerestartovala pojistku.

Dokud by na vás zase nezačala působit gravitace.

Z té půlmetrové výšky pak sebou kecnete na zem, vyskočíte na nohy
a pelášíte si pro nášup.

Projíždíme městem dávajícím najevo blahobyt.

Některá panoramata jsou mi povědomá, tu a tam staré hradby nebo hrad, ale nejsem si jistý. Až když míjíme slavný zámek, začnu mít tušení, že jsme v Českém Krumlově.

Na ceduli ale stojí Vítejte v Dobroslavicích.

Neměl jsem právě pocit, že jedu domů.

Michal z Dobroslavic. Tak mi bráška říká. Tak se prý opravdu jmenuju.

„Matka ti chtěla dát jméno Panther,“ vykládá Chris, „ale nakonec se smířili s tím, co ti dali ti, co tě vychovali ve tvém světě.“

Panther. Převaluju to slovo na jazyku. Zní suprově, i když je vám třicet.

„Jaká je?“ řeknu.

„Kdo?“

„Matka přece.“

„Aha,“ sevře tu kulovitou věc, co tu mají místo volantu. „Ona je hodně…“ vypadá to, že hledá slova.

„Matka je skvělá,“ vyloží chladně.

Přikývnu.

Řeknu.

„Teď tady není, neslyší tě. Jako brácha bráchovi. Jaká opravdu je?“

On zavrtí rameny, jako by chtěl shodit mouchu.

„To brzy uvidíš.“

„Říkal jsi, že nejedeme hned za ní.“

„To ne. To by asi bylo na tebe moc,“ vykládá a nijak se nezamýšlí nad tím, že je dost těžké si tohle nějak přebrat.

„Máme další sourozence?“

„Ne.“

„Aha.“

Snažím se zjistit, kdo je pro Chrise ta blízká osoba. Ta, co se k ní můžu já sám nějak upnout.

„To matka tě učila jezdit na kole?“

Bratr se pobaveně ušklíbne. Ale ne zase tak pobaveně. Mlčí.

„Jaký je zbytek rodiny? Jsme si blízcí?“

To bude asi prvně, co vidím Chrise podrážděného.

Drak na zadním sedadle si tře hlavu o kliku dveří. Slastně přivírá oči
a vydává legrační zvuk. Něco mezi krkáním a hihňáním. Natáhnu se a tu modrou potvoru podrbu po bříšku. Přemýšlím, že bych mu měl dát nějaké jméno.

Podívám se na Chrise. Ptám se, jak se stalo, že my dva jsme dvojčata. Nejde o to, že nejsme ani trochu stejní, hodně dvojčat vypadají prostě jen jako sourozenci. Přijde mi, že jsme tak jiní, jak to jde.

Chvíli mlčí. Pak promluví.

„Na tom není nic zvláštního.“

Podívá se na mě, podívá se na draka, který se mi rozkošnicky cuká pod rukou.

„Dvojčata nemají být stejná,“ vysvětluje. „Vlastně jsou svými dokonalými opaky. Až spolu tvoří perfektní celek. Fyzicky i psychicky. Charakterově. Myšlenkově. My dva jsme vyrůstali příliš daleko, ale tady jsou dvojčata na sebe napojená. Cítí se.“

Pořád z toho nejsem zrovna chytrý, ale Chris si s tím hlavu neláme.

„Takhle se tady dvojčata rodí,“ dodá.

Mrknu. Možná znovu. A zase.

„Já jsem se narodil tady?“

Ta kulatá věc, co jsme v ní seděli, nás dovezla na nějakou louku. První, co mě napadlo, bylo, že odsud asi musíme po svých, jenže když se Chris vysoukal ven, dal ruce v bok a rozhlédl se jako bychom byli na místě.

Musel asi vidět něco dost jiného než já.

Řídký les, o který nikdo nepečoval. Zarostlý rybník a jestli vidím dobře, támhle ta hromada je obří mraveniště.

Dráček se honí za mizejícími motýli. Jsou zlatí s červenou čepičkou, letí, vrtí nádherně zdobenými křídly, velcí asi jako vrabci. Pak zmizí jako bublina a objeví se o pár kroků vedle. Naprdnutý dráček se supěním a prskáním ohníků se žene za nimi.

Já se rozhlížím, nikde ani stopy po něčem, kde by snad mohl bydlet člověk. Strýc. Podivín, samotář a chytrá hlava, podle toho, co jsem stihl vytáhnout z mého drahého bratra. Ne že by toho bylo moc, že.

Když se otočím k Chrisovi, zaskočí mne, že on vypadá stejně zmateně, jako já.

„Někdo změnil realitu,“ říká.

Podle toho, jak se tváří, to asi není dobrá zpráva.

Jdu za ním. Stojím vedle něho, když on hladí strom v místě, kde má kůru hladkou jako zadek novorozence. Z toho místa raší větvička, je zelená a pružná, zbytek stromu je vlastně seschlá šedivá kůra. Vypadá tak nemístně, jako by ji někdo ke kmeni přilepil, třeba jako divný žert.

„To není možné,“ vzdychne Chris tak tiše, že ho sotva slyším.

Ten strom vydával zvuk. Asi jako když brnknete do struny kytary a ta vibruje, zní a pak ten zvuk chvíli odchází a když už neslyšíte zvuk samotné struny, ještě chvíli, jen malý okamžik vnímáte, jak vibruje dřevo té kytary. Tohle byl stejný zvuk. Jen o poznání silnější.

„Je plný bolesti,“ říká kdosi a já se otočím.

Neslyšel jsem ji přicházet.

Když se podíváte na docela cizí ženskou a cítíte, jak vám rudnou uši, nejspíš si ji prohlédnete ještě jednou. I když na dámu takhle v letech nejste zvyklí civět.

Jenomže to není o tom, jak vypadá. Něco z ní vyzařuje a já mám chuť zírat na špičky svých bot, jenže to dost dobře nejde, když z té ženy nemůžu spustit oči. Jestli víte, o čem mluvím, možná jste ji taky potkali. Neumím si představit, že by to kouzlo uměla ještě nějaká jiná.

Dlouhé paže i nohy. Ty nohy jsou bosé a na sobě jednoduché šaty tak světle modré, že být ještě světlejší, řekli byste, že jsou spíš bílé.

Aby nedošlo k mýlce, nebavíme se tu o smyslnosti. Ani by vás nenapadlo pomyslet na něco tak pudového. A ne proto, že byla od pohledu velmi, velmi stará. Jemnost a ženskost obličeje zůstaly a vrásky jí provedly zhruba to, co kůra tomu stromu. Zkusím to popsat ještě jednou a pak toho nechám.

Je jiná. Jakoby vznešená i skromná a moudrá a laskavá.

A ne, nemyslím, že uvěříte, že to jde poznat z prvního pohledu. Nenutím vám ten svůj.

Později samozřejmě zjistím, že se nenarodila, stvořili ji. Taky zakopávám o legendu o ní na každém kroku. Do jednoho se shodnou, jak je nemožně svatá. Jak je úžasná a ctnostná a jedinečná. Rocková hvězda mezi těmi, co nemají utahanou mámu, ale zkušeného stvořitele. Skrz naskrz ji ovládá dobro a potřeba pomáhat, třeba se i obětovat, ale převést kousek té ctnosti z pověstí a legend do upocené reality.

Mysleli byste, jaká šťastná náhoda, jsem v tomto světě chvíli a první koho potkám, je ona. Žena, o které se šeptem mluví staletí.

Dívám se jí do očí, ona mi pohled oplácí. Je ticho, pokud si tedy odmyslíte dráčka, který s hlasitým mlaskáním požírá nějakého pištícího chlupatého tvora.

„Zdravím tě, Nefert,“ řekne Chris a všimnu si, že s tím zíráním na to nejsem sám.

Ona si ho nevšímá, její nostalgický úsměv se krapet rozšíří a má ho jen pro mne. Sakra, kdyby byla o pár století mladší. A hned pak si řeknu, že bych možná měl vyhledat lékaře. Jen pro jistotu.

„Ty jsi Chrisův bratr,“ řekne. „Tvá matka, má velmi dobrá přítelkyně, se zmínila…“

Než stačím přikývnout, bráška přiskočí a neurvale ji přeruší.

„Tohle je Hank, dnes přijel z Holandska.“

Nefert zajiskřilo v očích. Mlčí.

„Hledáme Solomona,“ řekne ještě Chris. „Měl tu na nás čekat.“

Ona krčí rameny. Povídá, že můžeme počkat u ní.

„Tohohle drobka vezměte s sebou, Anděl bude mít radost.“

Neptám se, kdo je anděl, Chris to udělá za mne.

„Anděl?“ opáčí ona. Pak mrkne, rukou si zacloní ústa, asi aby náš zaneprázdněný modrý žrout neslyšel, a řekne. „To je opravdový drak.“

Tohle. Přesně tenhle moment, co přijde, tak to si vybavím jako kouzelné a dobrodružné, vzpomínka, kterou mám moc rád. I když vše trvalo jen pár hodin.

Nevím, možná i proto, že to bylo ještě předtím, než jsem se stal nepřítelem číslo jedna pro královskou rodinu, než se nás pokusili zabít skoro všichni jejich odpůrci a příznivci. Ještě předtím, než i moje vlastní rodina, do které jsem se podle Chrise narodil, tak ti se obrátili proti mně.

Tohle jsou poslední chvíle nevinnosti. Blahé nevědomosti.

A já si užil každou vteřinu. Naštěstí.

Nefert nás vzala do své jeskyně. Vchod parádně zdobený, jako by šlo spíš o nějakou egyptskou hrobku, a ne dračí boudu.

Nejlepší byl její drak.

Anděl.

Stěny sluje vypadají jako keramické. Na pohled, na dotek. Jsou různě pevné a tam, kde stěna a místy strop skoro připomíná sklo, jsou prakticky vidět stopy plamenů. To, co třeba u kočky obstará miska s vodou, tady zastane široká studna, ve které ale plavou zlaté rybičky. Místo misky se žrádlem tady pro Anděla panička připravila živou kozu. Byla přivázaná a v klidu do sebe cpala trávu z truhlíku. Když ji viděl můj drak, chtěl se po ní hned sápat a bylo těžké mu to rozmluvit.

Uprostřed sluje trůnil dračí pelech.

Přesně tak to myslím.

Vypadal jako plyšový a připomínal jednu kolekci, co jsem nedávno viděl v Ikea, jen asi dvacetkrát větší. Tenhle už byl navíc použitý.

Místy okousaný, oslintaný, nemluvě o těch místech, které shořely. Docela nehezky zapáchal.

Uvnitř se válel drak. Tmavě zelený, skoro černý. Byl velký asi jako minibus, vedle něho byla ta moje modrá potvůrka jen neškodná ještěrka.

Ležel na zádech, křídla lajdácky rozhozená kolem, a když nás slyšel nebo cítil přicházet, kdo ví, tak otevřel jedno oko. Pak druhé. Radostně začal mrskat ocasem. Ta gigantická zelená hora masa se spokojeně převalí, tlapy si přitiskne k hrudi, hlavu zakloní. Rozkošnicky čeká, až dojde panička a podrbe ho.

Pak ten drak zbystřil.

Odfrkl si a nádherná, mohutná hlava s malými bodci na čele se varovně napřímila. Oči se přivřely a myslím, že předtím nebyly žluté.

Žlutý pohled se stočil směrem k nám.

Anděl si právě všiml modrého draka.

Ten můj pitomec ještě pořád civěl na kozu, zatímco za ním se napřímila zelená nestvůra, bezhlesně roztáhla křídla, do kterých by nás zabalila všechny. Nefert ho hladila za obřím rohem, které asi uvnitř skrývalo dračí ucho. Konejšila ho, divně na něj mlaskala, ale jestli tohle je způsob, jak zklidnit draka, tak to nezabralo.

Anděl si odfrkl ohýnek, co smrděl jako síra a až v ten moment můj drak zaznamenal dalšího svého druhu. Tak to aspoň bral.

Jeden by si myslel, že někdo s tak tvrdohlavou loveckou vášní pozná bojový postoj. Bojový škleb. Bojový řev. Nebo aspoň poslechne, když na něj hulákám, ať sakra k tomu druhému drakovi neleze. Jenže on se přibatolí k podrážděnému netvorovi, a ještě si nejspíš přijde roztomilý.

Olízne obří zelenou tlapu a poprvé jsem svého draka viděl se usmát. Přísám bohu, byl to úsměv hodný selfíčka. Anděl překvapeně vdechne vlastní oheň, oči nevěřícně vykulené, pořád ještě žluté. Skloní se blíž, aby si toho bláznivého prcka očuchal, což si modrý drak docela nepochopitelně vyloží jako výzvu ke hře.

A začne se předvádět.

Oběhne Anděla a pak se zastaví, otočí se na místě, znovu se naculí a já se přiznám, že se pobaveně usmívám. Na zelené příšeře je teď vidět určitá bezmocnost. Jako by už tak docela nechtěl to mrně zabít, ale zároveň si říkal, že na takovéhle blbnutí nemá náladu.

Zkouším svého mazla trochu zklidnit, ale Nefert říká, ať je nechám, že se seznamují. Chris přikývne.

Když rozdováděná modrá příšerka do obřího draka dost nešikovně narazí, ten se naštve. Tenhle velký pohádkový drak se pekelně naprdne.

Zaútočí.

Když později přišlo, co asi přijít muselo, zpětně jsem pochopil, že to bylo spíš varovné gesto než úmysl zabít, ale to moje dračí mimino to dost vyděsilo. Jak Anděl zaútočil podruhé, modrý prcek se bezhlavě vrhnul ústím jeskyně ven a úplně přehlédl, že to ústí nikam nevede. Pokud propast o takových tři sta metrů dokážete nazvat ničím.

Ve vzduchu ten pitomec nešťastně hrábnul spodními tlapami, ve tváři výraz, který by ani karikaturista nevymyslel. Než stačil pořádně padat, všiml si, že se od ústí za ním dere ten navztekaný obr a moje zoufalé dráče začalo nešťastně mávat křídly.

A ono to fungovalo.

To plácání křídly bylo neohrabané, ale udrželo ho ve vzduchu. Pak se začal hýbat.

Můj pyšný mladý drak právě poprvé letěl, a dokonce i jeho soka ten pohled obměkčil. Už to nebyli kořist a lovec, najednou jsme koukali na dva velikostí dost nesourodé draky, jak si poletují ve vzduchu a užívají si to. Baví se. Pošťuchují se, a to podivné hýkání jsem pochopil jako projev radosti.

Naše hostitelka dvakrát tleskla a Anděl okamžitě změnil trajektorii a namířil si to k nám. Modrý prcek, křídly plácá, co to dá, letěl hned za ním.

Když přistáli v ústí sluje a sedli si bok po boku, byli to už kamarádi.

Pak nás naše nová kamarádka vzala na letecký výlet.

Leželi jsme Andělovi na hřbetě. Drželi jsme se velkých šupinatých bodlin, místy už dost odřených. Leželi jsme na břiše tak, že jsme viděli zelenému drakovi přes rameno a jak letěl, jak se vznášel nad krajinami, chvíli vystoupal strašně vysoko a potom se spustil kolmo skoro k zemi, viděli jsme svět z dračí perspektivy.

Byla to ta nejšílenější jízda na horské dráze. Vyletěli jsme tak vysoko, až se mi špatně dýchalo, a to pod námi se rozplizlo v zelené a modré a hnědé barvy. Vítr kolem svištěl a já věděl docela bezpečně, že spadnu dolů. Nejspíš jsem křičel, ale v Chrisově řevu se ten můj docela dobře ztratil. Záplava adrenalinu nás zbavila strachu a já se cítil extrémně naživu, tak ostře při vědomí.

Ta podivná stařena ležela mezi mnou a Chrisem, objímala svého obřího draka, oči skoro zavřené, na tváři klidný úsměv. Přišlo mi, jako by dřímala na lehátku někde na sluníčku, a ne že se řítíme zavěšeni na hřbetě draka.

Můj modrý drak se pachtil okolo nás.

Držel se na mé straně, a protože jeho nebrzdila trojnásobná zátěž, občas i zrychlil a na chvíli uletěl. Po chvíli vedle nás profrčel v kolmém pádu, křídla omotaná okolo těla a točil se po vlastní ose. Přišlo mi, že má fialkové oči, z tlamy mu šlehal plamínek.

A já si zapamatoval, že fialové oči jsou oči dračí euforie. Dračího štěstí. Fialové světlo v očích mého modrého draka byla chvíle vzrušení i radosti a já to světlo už nikdy neměl vidět.

To jsem v tu chvíli samozřejmě netušil.

Potkali jsme elfy a jedli jsme sladké kaštany namáčené ve směsi ořechovice a medu. Zalétli jsme až do vesnice lidí, kteří obývají vršek skal a celé generace nikdo nesešel z těch skal dolů. Vzývají jeskynní skřítky, což jsou pěkně vykutálené potvory, kdybyste se mě ptali.

Byli jsme i v obřím městě ve skalách, asi nejvíc mi to připomínalo staré kultury Inků nebo Aztéků, já si to vždycky pletl. Uctívali sochu vysoké ztepilé ženy s tváří vrásčitou jako kůra stromů, rysy fakticky moc podobné naší průvodkyni.

V jednu chvíli mi navíc přišlo, jako by chtěli podříznout pár dětí, jako oběť Nefert. Ta jim to nenápadným gestem zatrhla.

Může být, že se mi to jen zdálo.

Celé mi to přišlo jako sen.

Vrátili jsme se k drakům, oba pospávali na sluníčku. Můj modráček už dál nerostl, byl mi teď asi po ramena.

Letěli jsme dál.

Ještě výš přímo v mracích jsme viděli pegase, plaché a bázlivé. Třpytivě nádherné, jednoho jsem se dotkl a Chris řekl, že mi to změnilo kousek duhovky na jantarově zlatou barvu. Prý že když se podívám přes speciální skla tak, že jen ten zlatavý kousek oka prohlédne skrz, tak to dokážu nahlédnout do lidského srdce.

Jednou jsem to opravdu zkusil. Nelíbilo se mi to.

Možná vám jednou povím, jací jsou krenátové a mungoni, na chvíli jsme zahlédli také sofrekanty. Nefert se s každým přátelila a oni jí naslouchali. My s Chrisem jsme si vysloužili pohled plný respektu a obdivu, jen proto, že jsme tam byli s ní.

Když jsme letěli zpátky, moc jsme toho nenamluvili. Potkali jsme několik divokých draků, ale Anděl si jich nevšímal tak ani ten můj blázínek je nepošťouchl víc než jednou nebo dvakrát.

Do záznamu.

Dráček byl zrovna rozmrzelý, když se to stalo.

Jeho velký kamarád se ztratil kdesi v Moři klidu, Nefert poznamenala, že si tam chodí odpočinout. Měl jsem co dělat, aby to moje dráče zůstalo se mnou.

Seděli jsme s Nefert v malé síni plné zrcadel, co ale nevracely odraz. Chris měl spousty otázek, ale to bych musel nejdřív rozumět, na co se ptá, abych vám to mohl vypsat. A tak zatímco ta stará kráska cosi odpovídala, já civěl na ta zrcadla.

Moje matka je má také a viděl jsem je ještě v mnoha panských sídlech, a tak jsem měl zkraje za to, že jsou tady běžné. Fakticky jsem si myslel, že si ho pořídíte za pár zlatých a ti šikovnější, ti si ho třeba vyrobí doma tak jako si někdo sám stluče židli.

Dnes už vím, že ta zrcadla sice nevrací odraz, ale blokují zlo. Zlo těch druhých, nikoli vaše, abych byl přesný. Pro jeho výrobu je třeba asi sto padesát přísad a jednou z nich je třeba třpyt měsíce nachytaný do speciálních zkumavek z toho nejryzejšího zlata a taky lůj černého pegase.

Mé drahé dvojče do mne muselo šťouchnout, když mi prý Nefert už potřetí opakovala otázku. Dost dobře mne ale mohl nechat zírat do těch kouřových skel.

„Věděl jsi, Michale, že Ničitel světa se prý zrodí každou třetí generaci? Myslíš, že ta dnešní generace se ho dočká?“

Znělo to jako bezva konverzační věta, tak jsem prostě jen kývl a dodal, že doufám.

Ona se mračí.

Ta zvláštní stařena sice házela slovy jako „legenda ze starověku“ a „nevinné duše jsou obětovány“ nebo že „klaní se mu králové i kati“ a já zaboha nemohl přijít na to, jestli se čeká, že v něm uvidím sympaťáka nebo zmetka. Problém je, že já nikdy nebyl na pohádky. Dokonce ani o Vánocích.

Chris zkusí něco říct, ona ho přeruší.

Cítil jsem se zatraceně nesvůj, když její tvář změkla, úsměv se roztáhl a oči se zase usmívaly. Vykládá, že se nechala unést. Je to prý zajímavá legenda.

Můj modrý drak ležel kus od nás a vypadal osaměle. Oči měl černé, hluboké. Smutné. Nefert mu přinesla ještě živou rybu, ale on jen tak ležel. Lhostejně to nešťastné rybí plácání sledoval, a když se chudák ryba doplácala, bez zájmu namířil pohled kamsi k nebi.

Nefert zrovna vykládala o nějakém zaklínacím kouzlu psích koček.

Drak zvedl hlavu.

Podíval jsem se na něj, zrovna když se mu v očích rozsvítila ta nejžlutější žlutá. A hned potom se prudce napřímil a bez hlesu zaútočil. Byl rychlý a ďábelsky přesný.

Než jsem si vůbec uvědomil, na co se dívám, ta modrá zákeřná bestie skoro vykousla kus masa z ruky naší hostitelky. Oba jsme s Chrisem vyskočili a draka od ní odtrhli, právě když se jí sápal i na krk. Odmrštili jsme toho zmetka, cákala z něj krev.

V šoku se nad Nefert skloníme. Její tvář je zkřivená bolestí. Oči zavřené, z úst chrčí sípot.

V ruce drží dýku.

Z čepele kape krev, černá krev. Mám dojem, že ostří nože mění barvu, jakoby zelená a trochu svítí. Ale možná se mi to jen zdá, možná jsem jen v šoku. Určitě cítím stud.

Podívám se do míst, kam jsme odhodili běsnícího draka. Jsou tam stopy plazení, drak je pryč. Ty stopy jsou krvavé. Trocha červené krve se mísí s další mnohem hustější, co je skoro černá.

Ruka nebohé stařeny silně krvácí a já zkusím hledat něco, čím přiškrtit ránu. Zastavit krvácení.

Tolik si ještě vzpomenu z toho, co nás na gumové panně učili ve škole o první pomoci.

Chris vykřikne a já se otočím.

Bratr stojí vedle mne, ona se sotva drží na nohách, ale také stojí. V ruce pořád tu dýku. Dívá se na mne, oči přivřené. V nich upřímnou a hlubokou nenávist, ani jsem si neuvědomil, že od ní couvám.

Mé dvojče couvalo se mnou, ruce natažené před sebou, jako v sebeobraně.

„Ta mrcha mě zkusila bodnout,“ povídá.

Čepel dýky v její ruce je teď žlučovitě zelená. Trochu se z ní kouří a slyším bratra říkat, že ten nůž je otrávený.

Ona si ho nevšímá, dívá se na mne. Do háje, kdyby její oči svedly to, co zkusila s jedem potřenou dýkou, nejspíš bych se teď já kamsi plazil, zatímco by ze mne cákala krev.

Nechápu to. Jsem v šoku. Jsem naštvaný.

Jsem pekelně vzteklý a rád bych se dožadoval vysvětlení, ale ona se rozchechtá. Jako by si ani nevšimla, že jí chybí kus ruky a soustředila se jen na tu druhou, co v ní drží otrávenou dýku.

Udělá krok k nám.

Tahle bosá, šedivá stařena na mne plive svá slova, bláznivá, šílená ženská zní rozhořčeně. Zatraceně, ona zní jako plamenná spravedlnost, jak tam na mne s krvavou rukou huláká ty svoje výmysly.

„Podle legendy jsem jediná, kdo může zabít Ničitele světů,“ říká ta ženština a usměje se. „Něco si o té legendě přečti. Protože my dva se ještě potkáme.“

Pak škubne bradou směrem k černé krvavé stopě. Jsou v ní rozmazané dračí šlápoty.

„Ten už tě příště nezachrání,“ povídá, pořád ještě mi zírá do očí, když její tělo zprůhlední a zvolna zmizí v bezbarvé mlze.

Nedokážu odtrhnout oči. Pořád ještě to nejde, i když už se vypařila i ta mlha.

Hlas, který vzdáleně připomíná mého bratra, teď naléhá, ale nevím, co po mně chce. Neposlouchám.

„Musíme najít Modráčka,“ říkám mu. „Zranila ho.“

Třesu se vztekem, jak tak sleduju krvavou stopu až do nízkého křoví.

Za polámaným stromem s čerstvě ohryzanou kůrou leží můj drak. Můj modrý, jedinečný drak, který mi zachránil život.

Můj umírající drak.

Šupinaté břicho má rozseklé, z rány teče horká temná krev. A vnitřnosti. I ty jsou černé.

Podívá se na mě. Černé oči tak prázdné, tak vzdálené.

Skloním se nad ním. Vypadá rozmazaně. Otřu si z očí slzy a říkám, jak moc je mi to líto. Říkám mu, ať vydrží. Tak něco. Ani nevím.

Jeho oči dostaly jemně fialový odstín, jak se na mě díval. Jak mě poslouchal. Ještě trochu zfialověly a já ho popadl do náruče, věděl jsem, že nemůžu nic dělat, tak jsem ho chtěl aspoň držet.

Za mnou stojí Chris, vykládá něco o matce. O rodině. O krvi. O válce. Vnímám ho, ale neposlouchám.

Pořád ještě v hlavě slyším výhružná slova té ženské, pořád ještě jim nerozumím.

Modré vlhké dračí tělo je těžké. Chvěje se. Oči má už zavřené. Dvakrát s sebou silně škubne a pak už nic. Zvláční a já vím, že je konec.

Nikdy jsem neměl psa. Neměl jsem ani andulku nebo křečka. Dnes se prý kupují dětem šneci. Tvorové, co umírají celkem brzy. Bylo mi divně. Strach a vztek, které ve mně ještě před chvílí vřely, zmatněly. Vystřídal je jiný pocit.

Nechce se mi to popisovat. Nejblíž k smrti jsem zatím měl, když mne náhradní matka vzala na pohřeb sousedky, protože nám občas dávala třešně z vlastní zahrady.

„Michale, mrzí mne to,“ slyším Chrisův hlas. „Jestli to trochu pomůže, dnes by stejně tak jako tak zemřel.“

„Cože?“ zavrčím.

Dívat se na svého mrtvého draka bylo ještě zvláštnější, než když jsem ho viděl poprvé. Tam v hospodě, ve světě, kterému jsem rozuměl a kde lidi nenosí otrávené dýky.

Díval jsem se na vyhaslou schránku bytosti, jež mi prokázala tolik oddanosti a lásky, že jsem odmítal uvěřit, že si to zasloužím. V duchu jsem ho znova viděl, jak si kráčí tím svým nemotorně roztomilým způsobem. Viděl jsem ho lítat. Zatraceně, viděl jsem ho smát se.

Bratr mi vykládá to o jednodenních dracích. Řekne mi i to, že se očekává, že mu jeho pán na konci dne sám zastaví srdce.

„Jinak by odletěl, jakmile by vycítil svůj konec a umíral by v bolestech.“

Chci něco říct, ale neřeknu.

Myslím, že až teď mi natvrdo dochází, jak moc je tahle realita odlišná od té mé, kde dobrodružství hledáte v online RPG hrách, přes hubu někomu dáte tak maximálně virtuálně na sociálních sítích. A když vás někdo nenávidí, tak to bude bejvalka za to, že jste spal s její nejlepší kamarádkou. Může na vás klidně ječet, že vás zabije, ale oba víte, že nejspíš jste nebyl ani to nejhorší, co ji potkalo.

Sedl jsem si vedle modrého těla bez života.

Na protějším stromě se honily dvě veverky a já pořád pitomě čekal, že jedna začne mluvit nebo lítat nebo oboje.

Bratr si sedl vedle mne. Položí mi ruku na rameno a já řeknu.

„Kdo má být ten Ničitel světů?“

„To jméno by ti mohlo trochu napovědět,“ říká hlas hned za mnou. Cizí mužský hlas. Vyskočím a couvnu tak prudce, až ztěžka dopadnu na zadek. Ten mizera se rozchechtá, zatímco já hledám, jestli nemá výbušné šipky nebo třeba ohnivého netopýra, co já vím.

Divný starší chlápek se plácne do stehna a smíchy mu málem vytrysknou slzy, když říká „Musíme něco udělat s tím, ať ti nejdou tak snadno číst myšlenky.“

Otočím se na Chrise. Pořád ještě klidně sedí na trávě.

„To je Sol,“ povídá bratr. „Náš strýc.“

Chci psát dál, aspoň myslím.

Jenže ten otravný Egonův hlas pořád dotírá.

„Ty úvahy o mrtvém drakovi tam vůbec nemají být,“ slyším jeho kázání. „Naopak nevidím ani slovo z toho, co řekl Chris, když telefonoval. Telefonoval přece.“

„To ano,“ zavrčím.

Zkouším pokračovat v psaní, ale to debilní pero v mé ruce kreslí jen debilní kroužky. Zeptám se, jestli by nebyla tužka, taková ta, co se musí na konci naostřit, ale už delší dobu mám pocit, že Egon mluví, ale neslyší.

„S kým to volal?“ zkouší to znovu a já na to, že to se matinka musí zeptat přímo Chrise. Pokud ho tedy zatím nechala žít, že.

Kdybyste se ptali, jaké to je mluvit na něco, co ani nevidíte, a ještě navíc víte jistě, že to nepřemýšlí a nemluví jako vy, tak je to úplně na prdík.

Pero v mé ruce se pohnulo a já píšu: Solomon nás zavedl do svého domu.