Lina Heydrich

MŮJ ŽIVOT S REINHARDEM

Z německého originálu LEBEN MIT EINEM KRIEGSVERBRECHER vydaného v nakladatelství Verlag W. Ludwig v roce 1976 přeložil Petr Dvořáček

Úvodní slovo Heider Heydrich

Doslov Jaroslav Čvančara

Rozhovor s Heiderem Heydrichem zapsala Hana Benešová

Redakce Doris Grozdanovičová

Obálku navrhl Jan Henke

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

www.touzimskyamoravec.cz

e-mail: touzimskyamoravec@seznam.cz

Vyšlo v roce 2012

Warning: All Rights Reserved

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace se nesmí reprodukovat, ukládat do informačních systémů nebo rozšiřovat jakýmkoli způsobem, ať již elektronicky, mechanicky fotografickou reprodukcí, nahráváním či jinak, bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

© Lina Heydrich-heirs, 1976, 2012

Translation © Petr Dvořáček, 2012

Cover © Jan Henke, 2012

Epilogue © Jaroslav Čvančara, 2012

Interview © Reflex – Hana Benešová, 2012

© Toužimský & Moravec, 2012

ISBN 978-80-7264-131-4

Lina Heydrich

MŮJ ŽIVOT S REINHARDEM

S úvodním slovem Heidera Heydricha,

rozhovorem Heidera Heydricha s Hanou Benešovou

a doslovem Jaroslava Čvančary

Toužimský & Moravec

Majitelé práv Liny Heydrichové se vzdali celého svého honoráře a věnovali jej na dobročinné účely ve prospěch české nadace.

Úvodem

Není to tak dávno, co politici v celé Evropě by byli nemnoha propagandistickými a zčásti ideologicky zabarvenými frázemi mohli proti sobě poštvat své národy a vyvolat války nezměrné ničivosti. S pravdou se přitom nezacházelo příliš útlocitně.

Po skončení zuřivých válek v Evropě před nemnoha desetiletími se uvážliví lidé rozhodli vycházet spolu konečně kooperativně. Druhá polovina 20. století nám tuto perspektivu skutečně otevřela. Moje generace a generace mých dětí vyrůstaly v duchu mírové a otevřené Evropy. Italské a španělské pláže jsme znali stejně důvěrně jako řeky a fjordy v Norsku a Švédsku. Procházeli jsme se kolem rakouských jezer a po italských horách. Moje děti studovaly v Mnichově, Záhřebu, Paříži a Moskvě. Dnes hovoří několika jazyky našeho kontinentu, některé žijí v dalekých zemích a navštěvují staré přátele žijící a pracující v různých koutech světa. Evropa se nám stala vlastí, větší sice než vlastní země, ale proto ne méně důvěrně známou. Evropa mírového soužití už není vize, daleký sen o budoucnosti ani nezřetelná perspektiva. Taková Evropa je současná realita.

V tomto duchu by se mělo též dařit zpracovávat minulost, ať je pro mnoho lidí jakkoli bolestná. K tomu náleží osvětlit události ze všech perspektiv a dát slovo i těm, kdo mohou přispět osobními vzpomínkami, vlastním prožitkem. Mělo by to platit i tehdy, pokud předkládaná interpretace neodpovídá našemu obrazu historie. Lépe pochopíme souvislosti, pokud je důkladně osvětlíme ze všech možných stran. V době, kdy uplynulo 70 let od atentátu na mého otce Reinharda Heydricha a za tu dobu bylo publikováno mnoho dokumentů o tehdejších poměrech, je tato knížka velice osobním vyjádřením mé matky o jejím životě a jejím pohledu na politické působení mého otce. Časový odstup od tehdejších událostí je vhodnou příležitostí k tomu, seznámit se bez nenávisti a či předsudků s tím, jak hleděla na život.

Dnešní politický vývoj nabádá k opatrnosti; skrývá v sobě nebezpečí, že se vytratí základní hodnoty. Jakkoli je vývoj v Evropě velkolepý a pozitivní, je pohled na odlišnou realitu znepokojivý, že totiž právě tento stav v současnosti někteří politici výrazně ohrožují, že se vytahují na světlo staré, téměř překonané předsudky.

Skutečným pojítkem mezinárodních vztahů není politicko-administrativní provázanost, i když personál v tomto směru činný se v co největším obsazení a s vynaložením všech sil zjevně velmi snaží simulovat příslušné aktivity. Pravým poutem mezi zeměmi a národy jsou bezpočetné kontakty a důvěrné vztahy mezi lidmi napříč kontinentem. Onen nový svět konkrétně vytvořili tito lidé, nikoli jejich politici. Jsem šťasten, že moje děti patří k této kategorii lidí.

Heider Heydrich, v dubnu 2012

Atentát na Heydricha [1]

Ještě jednou se objímáme. Doprovázím svého muže, Reinharda Heydricha, před bránu zámku v Panenských Břežanech, kde bydlíme. Reinhard nastupuje do otevřeného mercedesu, jenž se okamžitě rozjíždí. Svému muži mávám, ten mi pozdrav opětuje.

Šéf Gestapa, generál policie a zastupující říšský protektor v Čechách a na Moravě se vydával na pravidelnou návštěvu Berlína, kde chtěl zůstat dva dny. Já jsem se vrátila do domu. Marta, pokojská, mne zpátky uvítala se slzou v oku. „Ó, takové rozloučení…,“ pravila zajíkavě.

Kolo osudu se onoho dne, 27. května 1942, už nedá zastavit. Kolem 15. hodiny dostávám hlášení, že si se mnou přeje mluvit dr. Horst Böhme. To mě udivilo. Co tady chce? Že by bylo něco s jeho ženou…? Co se mohlo stát? A pak už slyším, s čím přišel: „Na vašeho muže,“ začal zdráhavě, „byl spáchán atentát. Žije – leží v nemocnici na Bulovce v Libni. Můžete za ním zajet.“

Takže atentát, celá jsem se zachvěla; přesto jsem zachovala klid. Život nás naučil, že s takovými „překvapeními“ musíme počítat. Stát v čele Tajné státní policie, to jsem zjistila už dávno, není v říši Adolfa Hitlera žádný záviděníhodný úkol. Bleskla mi hlavou myšlenka na naše děti, na Klause, Heidera a Silke – a pak také na to dosud nenarozené. Nyní, přepadlo mne náhlé tušení, bude záležet hlavně na mně, co s námi bude.

Okamžitě jsem odjela do Prahy. Na nemocniční chodbě mi vyšel vstříc prof. Gerhardt, německý velvyslanec. [2] Byl tam také prof. Knaus, můj doktor. Odvedli mě k lůžku s pacientem. Reinhard, kterého mezitím už dvakrát operovali profesoři Dick a Hohlbaum, byl sice při vědomí, nemohl však skoro mluvit. „Mysli na naše děti,“ řekl. Podlamovaly se mi nohy, když mě vyváděli ven. Knaus mi dal injekci.

Auto mě zase odvezlo do Panenských Břežan. Jezdila jsem za ním na návštěvu každý den. Reinhardovi bylo den ode dne lépe. Směla jsem mu přivážet bujón, který jsem měla sama uvařit.

Jenže v noci z 3. na 4. června mne náhle vyburcovali ze spánku. Měla jsem okamžitě přijet do nemocnice. Nastal obrat k horšímu. Noc byla studená; byla mi zima. Drkotaly mi zuby. Třásly se mi ruce. Na podlahu u zadního sedadla mi spadla kabelka, nechala jsem ji tam prostě ležet. Všechno mi nyní připadalo tak málo důležité. Pak jsem stála u lůžka svého muže, ten byl už v kómatu. Odvedli mne, dostala jsem injekci na uklidnění. Když jsem opět přišla k sobě, byl Reinhard mrtvý.

Bylo 4. června 1942, 10 hodin ráno, když rozhlas hlásil: „Obergruppenführer SS a generál policie, nejvyšší velitel Tajné státní policie a Hlavního říšského bezpečnostního úřadu, [3] zastupující říšský protektor Čech a Moravy Reinhard Heydrich dnes podlehl svým zraněním.“ Byl nařízen státní smutek, na smuteční slavnosti v Praze a Berlíně byly uvolněny prostředky v míře dosud nepoznané. Stát doprovázel do hrobu věrného služebníka. Na Hřbitově invalidů v Berlíně dostal jednoduchý vojenský hrob s dřevěným křížem, na něm byla nasazena ocelová helma. Vždycky se cítil být vojákem, a tak také zemřel. Cítila jsem se nemocná a celkově mi bylo zle, navíc jsem už spěla k porodu, smutečních slavností v říšském kancléřství se tedy místo mne účastnili oba naši synové, Klaus a Heider.

Byl to oficiální státní akt. Na zámku v Panenských Břežanech Reinhard spočíval na katafalku v „Síni Reinharda Heydricha“, předtím byl vystaven na hradním nádvoří uzavřeném pro veřejnost. Čestnou stráž drželi gruppenführeři SS, generálporučíci policie, generálové wehrmachtu, generálmajoři Waffen-SS, dva brigadeführeři a dva čelní zástupci NSDAP, ke katafalku se přišel poklonit státní prezident dr. Emil Hácha. Pro Berlín utvořil dr. Goebbels operační štáb, který organizoval státní pohřeb. Po příjezdu na Anhaltské nádraží byla rakev převezena nejprve do paláce prince Albrechta a pak před Nové říšské kancléřství, kde se v Mozaikovém sále konal státní ceremoniál. Na Hřbitov invalidů se dostavil Hitler v doprovodu Heinricha Himmlera, ten pak po smutečních tónech ze Soumraku bohů Richarda Wagnera pronesl pár slov. Hitler položil věnec a mým synům a našim příbuzným vyslovil soustrast. Pak odešel.

Deset dní po smrti mého muže jsem měla narozeniny. Třicet dvě léta od okamžiku, kdy jsem v obci Avendorf na ostrově Fehmarn přišla na svět jako dcera učitele Jürgena von Osten. Mladá vdova – a navíc „bohatě obdařená dětmi“, jak se tehdy říkávalo. Jak mi později vyprávěla matka, mé narození, u kterého neasistoval ani lékař, ani porodní bába, komentoval otec slovy: „Přišla na tento svět bez pomoci, bez pomoci absolvuje i cestu po tomto světě.“ O lidech z našeho kraje se říká, že někdy mívají „druhou tvář“ a dokáží pohledět do budoucnosti. Na to i na onu otcovu poznámku jsem myslela, když jsem jako žena „válečného zločince“ na podzim 1945 po půlročním útěku se třemi dětmi, odraná a zbavena všech prostředků, opět zaklepala na dveře svého rodného domu.

První setkání

Reinharda Heydricha jsem poprvé potkala patnáct let před tímto koncem. Roku 1927 jsem s dosaženým středním stupněm vzdělání ukončila školu v Oldenburgu a dosáhla tak středního stupně vzdělání, i když moje matka, ještě zcela v zajetí tradičních představ, ode mne požadovala, abych se především „taky někdy“ naučila „míchat lžící v hrnci“ a hlavně, jak říkala, vařit „fehmarnské knedlíky“. Během tohoto „vyučování“ v matčině kuchyni – to byl ostatně v mém životě jediný „vklad“ trvalé hodnoty – jsem se ucházela o místo v dívčí odborné škole v Kielu. Chtěla jsem se stát učitelkou dílenského vyučování, což v otcových očích nebylo žádné pořádné povolání. Získala jsem přístřeší v „Henriettině domě“ v Körnerstraße, v domově, který provozoval „Spolek přítelkyň mladých dívek“. Domov, ve kterém jsem bydlela tři roky, je mi hlavně připomínkou první doby s Reinhardem Heydrichem. V listopadu 1930 jsem už měla za sebou přijímací zkoušky na vyšší odbornou školu a směřovala jsem ke svému cíli, stát se odbornou učitelkou na učňovské škole; a právě v té době jsem se setkala s mužem, jenž se stal mým osudem.

Začalo to tak: Čtyři dívky, mezi nimi i já, seděly na pokoji č. 18 Henriettina domu a celý ten den nám připadal bezútěšný. Skrovné kapesné bylo dávno to tam, meltová káva vypita a koláč, který nám naše matky střídavě posílaly každý týden, sněden.

„Lino, vyprávěj nám o tetách,“ žadonily dívky. V takové dny právě to vždycky bylo poslední východisko. Měla jsem šest tet, matčiných sester. Protože některé z nich neměly vlastní děti, projevovaly zvláštní, nezřídka i vtíravý zájem o neteře. Já jsem se jim potají mstila tím, že jsem karikovala jejich zvyklosti a průpovídky, napodobovala jsem jejich zvláštnosti, a když to nestačilo, také jsem si trochu něco přibásňovala. Ostatní to vždycky rozveselilo, a mě samotnou bavilo zbavovat minulé události vážného tónu a nahrazovat ho veselým. Toho dne jsem ale neměla na takové legrácky náladu. Měla jsem problém. Už asi rok existoval na škole veslařský klub, který byl členem šlesvicko-holštýnské plachtařské a veslařské asociace. Šestého prosince se měl v koncertním sále konat ples. Wulf, syn jednoho sedláka, mi navrhl, že by na tu slavnost rád šel a že by ho velmi těšilo, kdyby se tam mohl setkat taky se mnou. Ve škole koloval oběžník, v němž byly žačky vyzývány, aby z každé třídy vyslaly na slavnost jednu delegátku. Nepřipadalo mi nic zábavného na tom „oddat se radovánkám“ jen jako nějaká delegátka, přesto jsem se přihlásila, protože jsem doufala, že tam uvidím Wulfa. Zástupkyně jiné třídy projevila zájem se ke mně připojit a jít by chtěla i jedna přítelkyně, která už školu dokončila a byla na praxi na univerzitní klinice. Tři dny před plesem Wulf odřekl. Musel hlídat dvůr a dobytek.

Za těch okolností jsem tedy chtěla svou účast odvolat. Ale ostatní kolegyně se dovolávaly mého slova, a tak mi nakonec nezbylo nic jiného, než jít s nimi. Když jsme dorazily na místo, hned jsme si všimly, že převážná většina účastníků jsou žáci, většinou dívky. Držely jsme se v ústraní. Už nevím, jak dlouho jsme tam seděly a nudily se, když jsem prohlásila, že bych už chtěla jít. Co tam při tom návalu příslušnic téhož rodu bez tanečníků? Ale právě v okamžiku, kdy jsem se chtěla zvednout, se objevili dva námořní důstojníci. Jeden malý tmavovlasý a jeden vysoký blonďák. Vyzvali nás k tanci a snažili se získat náš zájem. Takovým ohavným trikem se jim podařilo dvě z nás, tou jednou jsem byla já, domanévrovat ke svému stolu.

Tmavovlasý důstojník se jmenoval von Manstein. Zatímco já, dívka z venkovské šlechtické rodiny, jsem uvažovala, co za „von“ to asi bude, ten druhý se mi vojácky řízně uklonil a řekl: „Heydrich, Reinhard Heydrich.“

Doprovodil mě domů a u dveří mě požádal o další setkání. Ten večer pro mne byl významný. Pocítila jsem sympatie k tomuto cílevědomému, a přece zdrženlivému muži. Chtěla jsem ho poznat blíž. O dva dny později jsme se pak setkali, další den také. V Hohenzollernském parku, který jsme prochodili křížem krážem, jsme se vzájemně oťukávali a hledali cestu jeden k druhému. Reinhard Heydrich mi vypravoval o své rodině, hlavně o matce, kterou zjevně velice miloval. Připadalo mi, že chce přede mnou rozprostřít celý svůj život. Nebyl v tom žádný flirt, žádná snaha se zalíbit, netvářil se, že by čehokoli žádal či dokonce byl čehokoli žádostiv. Bylo to jen prosté otevírání sebe sama, s velkou dávkou vřelosti, s velkou dávkou důvěry. Neprojevoval se jako zamilovaný muž, ale jako kamarád, přítel – a přece byl vlastně čímsi víc, prozařoval naše společné chvíle. Když jsem přišla domů, nebyla jsem už týmž člověkem jako předtím. Potkalo mne cosi podivuhodného, cosi, co mne změnilo.

Následující den jsme chtěli jít do divadla. Na to jsem potřebovala klíč od domovních dveří, protože se nevrátím do 22 hodin, kdy se zamyká. Budu tedy muset prosit, vysvětlovat… „Vážená slečno Pommerenková,“ představovala jsem si, jak začnu; a pokračovat budu asi takto: „Byla byste prosím tak laskava a zapůjčila mi pro tento večer klíč od hlavního vchodu? Musím totiž bezpodmínečně do divadla, neboť je tam někdo, kdo…“ Ne, tak se to říct nedá. Věděla jsem čím dál míň, co mám říkat a co mám dělat. Ale to už jsem stála přede dveřmi, zaklepala jsem – smím vstoupit. Slečna Pommerenková, naše představená, seděla za psacím stolem, pod staromódní lampou ozařující starý, poněkud široký obličej s dobromyslnou dvojitou bradou se leskly šedivé vlasy rozčísnuté pěšinkou. Hleděla jsem na ni a nebyla jsem s to vypravit ze sebe jediné slovo. „No tak, dítě,“ pobídla mne stará dáma, „co si přeješ?“ „Prosím,“ začala jsem rozrušeně, „dejte mi na dneska klíč od hlavního vchodu. Je to strašně důležité…“ Usmála se a vlídně se otázala: „Je to skutečně tak důležité?“ Přikývla jsem – a dostala jsem klíč. Už jsem poděkovala a byla na odchodu, a tu za mnou zavolala: „Zítra ráno ho vrátíš.“ Zítra ráno? Tak dlouho ho potřebovat nebudu. Jdeme jen do divadla.

Ten námořní nadporučík si oblékl svou nejlepší uniformu. Nechyběl na ní ani „španěl“, takový přehoz pro zvlášť slavnostní příležitosti. Od té doby uplynulo mnoho, mnoho let, ale stále se vidím, jak po boku Reinharda Heydricha vycházím z divadla; co se hrálo, jsem vlastně vůbec nepostřehla. Zavedl mě – velmi ohleduplně – do malé vinárny v kielské čtvrti Brunswicku. Ještě jsem tehdy chodila do školy a nebyla jsem zvyklá na vinárny, a tak jsem velmi intenzivně vnímala jedinečnost, mimořádnost toho okamžiku. Moc jsme toho nenamluvili, vlastně jsme spíš spolu mlčeli. Kdo já vůbec jsem? tázala jsem se sama sebe. Dvacetiletá holka, co chodí do školy, – a jinak nic. A on, námořní důstojník, jenž už jistě viděl kus světa, tady sedí a nudí se se mnou…, obávala jsem se. Mlčela jsem, protože v jeho přítomnosti mě opouštěla řeč. Ale pak jsem vycítila, že chce něco říct, a on se mě naprosto klidně otázal: „Chcete se stát mou ženou?“

Ještě jsem neskončila školu, za pár měsíců mám dělat maturitu. Můj otec je vesnický učitel, jsme chudí. Mám se vyučit nějaké profesi a „vlastními silami se vypracovat“. Úsilí rodičů si zasluhuje veškerý respekt. Co o nás může Reinhard Heydrich asi tak vědět? To všechno mi prolétlo hlavou; ale hodnou chvíli jsem se nevzmohla na slovo. A pak jsem řekla: „Bože můj, pane Heydrichu, vždyť vůbec neznáte moje rodiče, vůbec nevíte, čím je můj otec. Vy jste námořní důstojník a máte svůj služební řád, své předpisy pro ženitbu.“

„To se dá zařídit,“ přerušil mě a s úsměvem pokračoval: „Nechci se oženit s vaším otcem, chci za ženu vás.“

Já jsem se posléze rozhovořila o naší rodině, o rodičích, bratrovi, tetách a dalších příbuzných – a nakonec jsem řekla: „Ano!“

Ještě před půlnocí jsem byla opět v pokoji č. 8 Henriettina domu. Následující den ráno jsem odevzdala klíč od domovních dveří a poprosila jsem slečnu Pommerenkovou, aby laskavě přijala na návštěvu námořního nadporučíka Reinharda Heydricha. Slečna mě objala a začala mi vyprávět o tom, jak zde, v Henriettině domě, se zasnoubila i moje teta Nikoline, matčina nejmladší sestra, když navštěvovala konzervatoř.

Reinhard přišel – a byl uveden do našeho „nejposvátnějšího místečka“, do červeného salonu. Vstoupila slečna Pommerenková, celá v černém. Všechno bylo velmi slavnostní. Ostatní děvčata se nic nedozvěděla. Rodičům jsem hned všechno napsala, za oba mi odpověděl otec. Reinhard Heydrich, vyrozuměla jsem z jeho dopisu, je mu srdečně vítán jako vánoční host, a bude mu vítán i jako zeť, pokud nemá žádné „vši v kožichu“. Reinhard „vši v kožichu“ ovšem bohužel měl; jeho rodiče přišli totiž v důsledku inflace o majetek a synovi mohli dát věnem na jeho důstojnickou dráhu jen svou dobrou pověst, své společenské postavení. Peníze, to jsem věděla už dávno, neměli žádné. Námořnictvo však tradičně vyžadovalo reputaci ve starém stylu. Východisko: říšský výstrojní fond, s perspektivou, že se snad jednou stane admirálem.

Na začátku mých vánočních prázdnin jsme jeli k našim do Lütjenbrode. Učinila jsem novou zkušenost: realizovat záměr udržet všechno v tajnosti bylo obtížnější, než jsem si myslela. Nejenže už tajemství samo o sobě svrbí na jazyku. Mí kamarádi ze všech možných ústavů a škol, se kterými jsem vždycky jezdila 4. třídou Říšských drah mezi „cestujícími se zavazadly“, měli oči a uši. To, že jednou budu muset žít s tajemstvími, státně politickými i jinými, jsem samozřejmě nevěděla. Doufala jsem v život po boku tohoto námořního důstojníka.

S Reinhardem u mých rodičů

Jakmile jsme dorazili do Lütjenbrode a vstoupili do školní budovy z červených cihel, začal ping-pong otázek a odpovědí, jak to rodiče v takových situacích všeobecně považují za nezbytné. Dozvěděli se toto: Reinhard se narodil 7. března 1904 v Halle nad Saalou. Jeho otec, Bruno Heydrich, se stal postupem času zpěvákem, skladatelem a hercem, poté byl ředitelem hallské konzervatoře, kterou sám založil. Paní Heydrichová, „paní ředitelová“, jak ji lidé od divadla s respektem oslovovali, byla rozená Krantzová. Reinhardova „zpráva“ o rodině byla věcná a stručná. „Hodí se do našeho kraje,“ usoudil můj otec, když jsem se ho zeptala, zda je s ním „spokojen“. Muž z Halle, stejně jako většina lidí u nás skoupý na slovo, si pak bez zbytečného vyptávání vyslechl, do jaké rodiny přichází. Otec, velmi sebevědomý vesnický kantor, mu vyprávěl, že se narodil jako druhý syn do rodiny severoněmeckého velkého sedláka s celkem osmi dětmi, šesti syny a dvěma dcerami; roku 1896 byl z Eckernförde, kde získal vzdělání, přeložen v šestadvaceti letech na Fehmarn. Když jeho nejstarší bratr, který by se byl měl ujmout hospodářství, odešel studovat v Hannoveru, můj otec se vzdal svého přání stát se zemědělcem a otcovým nástupcem na statku a svůj nárok přenechal bratrům, kteří stejně tak jako on chtěli sedlačit. A tak se nakonec stal učitelem a zakotvil na ostrově Fehmarn v Baltském moři, kde se setkal se svou budoucí ženou, „Thilde“ Hissovou. Jedna z jejích sester – sourozenců bylo celkem deset – byla v době tohoto rozhovoru ještě jeho žákyní – a já jsem už pomýšlela na vdavky! Rodina kapitána a obchodníka Hisse žila na ostrově Fehmarn už po staletí. Pokud paměť kronik sahá, byli její mužští příslušníci námořníky, nejprve na cizích, pak na vlastních lodích. Když plachetnice nahradily parníky, odešli na pevninu a stali se obchodníky.

Jak tak rodiče, především otec, vyprávěli tyto příběhy, které jsem já samozřejmě do detailu znala, začal se mě zmocňovat pocit, že Reinharda by mohla tahle rodinná kronika nudit; ale mýlila jsem se. Úspornými gesty naznačil, že by chtěl slyšet víc. Chtěl, jak se zdálo, vědět „všechno“ o tom, jaké jsou kořeny toho děvčete, jež ho miluje, a tak tatínek referoval dál.

A námořník z vnitrozemí uslyšel, jak můj dědeček z matčiny strany ještě zažil romantickou dobu námořníků a se svou lodí Karoline plul nejen do Anglie, Norska, Estonska a Gdaňska, ale i do zámoří, do Ameriky. Hledal v Kalifornii zlato a plavil se na lodi Sacramento. Kromě mnoha zkušeností jinak ničeho moc nenabyl. Zlato, které tam rýžoval a pak si přivezl domů, mu stačilo právě tak na snubní prstýnky. Když si můj dědeček bral babičku, byl ostrov Fehmarn ještě poddaným dánské koruny. A za války, kdy šlo o to „vymanit se z dánského područí“, jak se říkalo nejenom zde, měl dědeček na palubě vždycky dvě vlajky, modro-bílo-červenou Šlesvicka-Holštýnska i vlajku dánskou, „danebrog“. Situace ostrova nemilosrdně zasahovala do osudů mnoha rodin. Tak například fehmarnští branci bojovali ve válce v roce 1864 na dánské straně, dobrovolníci naopak na pruské. A když se pak po bitvě u Helgolandu, k níž došlo 6. května 1864 a při níž se navzájem ostřelovala dánská a pruská válečná plavidla, scházeli navrátilci v hospodě, vyprávěli si (tak jako všichni muži) o svých válečných činech a jedni druhým při tom prý často vyčítali „Ty chlape, vy jste ale stříleli. Vždyť jste nás málem zasáhli!“ Ostrov Fehmarn byl otevřen do všech stran, vždycky byl tak trochu mezinárodní, nejenom proto, že tam přijížděli rekreanti ze všech koutů světa.

Po první válce, kterou Reinhard zažil jako dítě, přišla inflace a moji kdysi zámožní rodiče zchudli. Předtím otec ještě – proti matčině vůli – uvažoval o tom, že za dědictví jich obou nakoupí půdu a začnou hospodařit, tak jako jeho otec. Z toho však sešlo. Odešli na pevninu do Lütjenbrode, pár kilometrů „od úžiny“.

Pro mě to byl životní předěl. Z Lütjenbrode jsem s bratrem dojížděla na střední školu v holštýnském Oldenburgu. Byli jsme odkázáni na vlak, a tak jsme zažili všechny ty bouřlivé časy se stávkami a nedostatkem uhlí na železnici. Když rodiče slavili 18. října 1923 stříbrnou svatbu, koupila matka, pokud si správně vzpomínám, za poslední bilion marek libru másla.

Z otcova vyprávění bylo patrné, jak velice musel trpět ztrátou svého jmění. On, jenž ke společně zděděnému majetku přikládal grošík po grošíku, chtěl, aby se jeho děti vyučily něčemu pořádnému. Při rozhovoru si otec nebral žádné servítky. Nechť námořní důstojník ze Saska-Anhaltska ví, s kým má tu čest, a tak se mu také svěřil s tím, že odmítá církev v její roli světské moci. Na tento postoj měly vliv jeho rané zkušenosti s církví jako „vrchním dozorem“ nad školou. Ještě si vzpomínám na debaty mých rodičů, když šlo na podzim 1926 o to, zda nechají mého bratra a mne v Großenbrode konfirmovat; bez matčina přičinění by z toho tenkrát zcela jistě nic nebylo.

Rodina mého muže

Reinhardovy rodiče jsem poznala v době, kdy se u Heydrichů v důsledku inflace a změn v hudebním životě po vynálezu rádia už dávno zabydlela nouze. Avšak zařízení bytu, drahocenný porcelán, ryzí stříbro a spousta upomínkových předmětů z dávno minulých dobrých časů svědčily o někdejším bohatství, o úctě a vážnosti. Nikdy jsem neviděla dva tak rozdílné lidi, kteří spolu strávili celý život, jako moje tchyně s tchánem. Elisabeth Heydrichová byla žena drobná, zamlada jistě půvabná, světlovlasá, modrooká, pěstěná, kultivovaná. Bruno Heydrich byl naopak takřka hromotluk, mohutného vzrůstu, s černými vlnitými vlasy, muž z lidu, člověk živelný, rozený bavič. Vždy a všude, kdekoli se objevil, byl středem pozornosti. Nápadný byl už jen svými ustavičnými teatrálními gesty.

Elisabeth Heydrichová, na rozdíl od svého muže zámožná, zachovávala vždy odstup, ustavičně tlumila všechno, co na jejím manželovi, jemuž byla s úctou a v lásce oddána, překypovalo, nadměrně hlučelo. Doma vládla pevnou rukou, a to tak měšťansky přísně, že se tam vůbec nemohl uplatnit bohémský životní styl, jenž jejímu muži a jeho profesionálnímu okolí pochopitelně víc vyhovoval.

Heydrichova rodina pocházela, pokud se to dá vysledovat, z okolí Míšně a Zhořelce, rodina Krantzova z Frank. Intriky především z doby před Hitlerovým převzetím moci a různé povídačky z doby po druhé světové válce, jimž se ještě budu později detailně věnovat, měly za následek, že Reinhardovi se mylně připisoval židovský původ. Zdánlivě legitimní cestu k takovým spekulacím a pomluvám otvírala skutečnost, že Reinhardova babička Ernestine Wilhelmine Lindner si po smrti svého prvního muže, o 21 let staršího tesaře a výrobce hudebních nástrojů Karla Julia Reinholda Heydricha, vzala o 16 let mladšího, nedaleko Žitavy narozeného syna evangelických rodičů, zámečnického pomocníka Gustava Roberta Süsse, pro budoucí Heydrichovy odpůrce „Žida Süsse“. Se sedmi nezaopatřenými dětmi se roku 1861 náhle ocitla sama, bez opory, musela se o děti nějak postarat – vdala se tudíž za muže o mnoho mladšího. Před tímto sňatkem putovali oba nejstarší Heydrichovi synové Richard a Bruno od kostela ke kostelu, od vesnice k vesnici a muzicírovali, aby vydělali trochu peněz. Richardovou smrtí a novým sňatkem Ernestiny Wilhelminy Heydrichové byl konec veselému tuláckému životu mého budoucího tchána. Opustil rodičovský dům a odešel do Drážďan, kde chtěl „udělat kariéru“. Už jako dvanáctiletý školák začal v Míšni studovat hudbu, nejdřív housle a basovou křídlovku, poté kontrabas a tubu. Ve 13 letech vystupoval na veřejných koncertech jako sólista v míšeňském chlapeckém orchestru. Po konfirmaci byl přijat do Anderschova orchestru v Míšni a – po dvou letech – hrál téměř na všechny nástroje v orchestru. Vyvíjel bohatou činnost a nakonec to zkusil i jako dirigent. V Drážďanech dostal po zkoušce na královské konzervatoři stipendium pro studium hry na kontrabas jako hlavní obor. Prostředky na živobytí si během odborné průpravy v letech 1879 až 1882 získával všemožnými muzikantskými přivýdělky – a nijak si při tom nevybíral. Lidovky a pouliční výstupy patřily do jeho repertoáru stejně jako klasika.

Konzervatoř opustil s maturitním vysvědčením v kapse a s nejvyšším vyznamenáním této školy, takzvaným diplomem nejvyššího ocenění, a hned nato nastoupil do orchestru Hanse von Bülow, kde na sobě dál usilovně pracoval a snažil se dohnat všechno, co po stránce vzdělání zameškal v rodině. Roku 1883 uposlechl výzvy královského orchestru v Drážďanech a přijal v něm místo sólisty na kontrabas; členem orchestru byl do roku 1887. Jeho cílem bylo stát se dirigentem, studoval tedy kompozici, hru z listu a dirigování u prof. dr. Wüllnera, jenž si brzy povšiml Heydrichova hlasu a opatřil mu stipendium pro studium zpěvu. Po dalším studiu u ředitele tamější konzervatoře a zakladatele Drážďanského dvorního orchestru, dvorního rady prof. Krantze, zkusil Bruno Heydrich ve Dvorním divadle v Sondershausenu štěstí poprvé jako zpěvák. Spontánní uznání publika a velký potlesk, jehož se Brunovi dostalo, přiměly přítomného výmarského dvorního dirigenta, aby ho doporučil výmarskému dvornímu divadlu. Po hostování v Lohengrinovi a Faustovi byl angažován jako zpěvák dvorní opery a vyškolil svůj hlas na hrdinský tenor. Po úspěšném hostování v Tannhäuserovi a Faustovi v roce 1890 v Magdeburgu slavil triumf jako Lohengrin, Walter von Stolzing a Tristan, což mu vyneslo pozvání do Bayreuthu, kde ho Cosima Wagnerová seznamovala s wagnerovskými postavami. Jediné, co Heydrichovi po sobě nakonec zanechali, byl klenot, malá, briliantovými zlomky vykládaná labuť z bílého zlata, kterou Bruno Heydrich nosil na kravatě. Reinhardův otec mi řekl, že tuto labuť mu na památku darovala Cosima Wagnerová. Jinou verzi jsem slyšela od Reinharda. Nadšení posluchači prý vložili labutí brož do krásné kytice, a tu hodili na scénu. Jak je to doopravdy, nevím. Spíš se kloním k tchánově verzi.

Řekla bych, že sociální vzestup rodiny Krantzovy začal s Moritzem Krantzem, malířem a litografem, jenž se proslavil jako portrétista známých osobností.