Toužimský a Moravec - Kosmas.cz-14.11.2013 9:48:43

Kapitola první

Na řece Arkansasu

BLÍŽILO SE POLEDNE VELMI HORKÉHO červnového dne. Hladinu mohutného Arkansasu rozrývaly lopatky vodních kol, pohánějících osobní a současně nákladní parník Dogfish, který patřil k největším plavidlům na této řece. Časně ráno parník opustil Little Rock a už brzy měl přistát v Lewisburgu.

Úmorné horko zahnalo do kajut všechny zámožnější cestující. Ti chudší se usadili na palubě mezi bednami, sudy a jiným nákladem, které jim poskytovalo přece jen trochu stínu. Kapitán dal pro ně pod rozpjatou plachtou zřídit docela slušně zásobený výčepní pult, kde stály rozmanité sklenky a láhve, jejichž ostrý a silný obsah by ale asi příliš nevyhovoval labužnickým jazykům. Za nálevním stolem seděl horkem unavený barman se zamhouřenýma očima a pokyvoval hlavou. Občas zvedl víčka a pak pohnul rty, aby z nich vždycky vyklouzla nějaká šťavnatá nadávka.

Jeho rozmrzelost způsobovala skupina asi dvaceti mužů, kteří seděli v kruhu kolem stolu s kostkami a hráli vždy o další drink. Kdo prohrál, musel po skončené hře zaplatit všem hráčům sklenku brandy. Tím byl barman neustále olupován o spánek, kterému by se byl rád věnoval.

Bylo zřejmé, že se tito muži neseznámili teprve tady na parníku, neboť si počínali velice důvěrně, a podle mnohých okolností bylo možné soudit, že se dobře znají. Pouze jedinému muži prokazovali jakousi úctu. Říkali mu Cornel, což je běžná zkomolenina slova colonel – plukovník.

Byl to vysoký a hubený muž s ostře řezaným obličejem a hladce vyholenou tváří. Bradu mu však věnčil rudý štětinatý vous. Když si posunul starý odřený plsťák do týla, bylo vidět, že i jeho krátce ostříhané vlasy jsou zrzavé jako liška. Chodil v těžkých, cvočkami pobitých kožených botách, v nankinových nohavicích a v krátké kazajce rovněž z nankinu. Vestu neměl. Nahrazovala ji špinavá lněná košile, jejíž široký límec byl bez šátku, který by jej přidržoval. Proto měl na krku košili rozhalenou tak, že bylo vidět holá a sluncem osmahlá prsa. Místo pasu mu stahoval bedra červený opasek s třepením, za nímž byly zastrčeny nože a dva revolvery. Za mužem stála zánovní puška a u ní batoh, opatřený dvěma popruhy.

Jeho kumpáni se chovali právě tak bezstarostně jako on. Ve svých nuzných oblecích vypadali zanedbaní, byli však velmi dobře ozbrojeni. Ani jeden z nich nebudil na první pohled důvěru. V kostky hráli opravdu vášnivě a slova přitom nevybírali. Používali tak hrubých výrazů, že jen trochu slušný člověk by u nich nezůstal ani minutu. Obličeje měli rozpálené sluncem, a jelikož si dopřáli již několikátý drink, začínali už být přiopilí.

Kapitán opustil svůj můstek a zamířil ke kormidelníkovi, aby mu udělil nějaký pokyn. Když vše vyřídili, otázal se kormidelník:

„Co soudíte o těch lidech, co hrají tam na přídi kostky, sir? Zdá se mi, že takoví boys nejsou na palubě zrovna vítáni!“

„Také si myslím,“ přisvědčil kapitán. „Vydávají se za harvestry. Chtějí na západ a tam si najít o žních práci na nějaké farmě. Já bych nechtěl být farmář, u kterého zaklepou na dveře.“

„Well, sir! Pokud se mne týká, pokládám je za prohnanou sebranku! Doufejme, že aspoň tady na palubě dají pokoj.“

„Neradil bych jim, aby nás obtěžovali víc, než je běžné,“ řekl kapitán. „Máme zde dost rukou, abychom je naházeli do starého, dobrého Arkansasu. Ostatně, připravte se k přistání.“

Kapitán se vrátil na můstek, aby dal nutné rozkazy do strojovny a lodnímu personálu. Zakrátko se ukázaly první městské domy a lodní píšťala se rozeřvala na pozdrav. Na přístavním můstku dávali znamení, že parník bude přijímat cestující i zboží. Z podpalubí vycházeli lidé, aby se osvěžili krátkou přestávkou po nudné plavbě.

Příliš zábavnou podívanou však neměli. Osada Lewisburg v tu dobu ničím nevynikala a trvalo ještě dlouho, než nabyla nynějšího významu. V ospalém přístavišti postávalo jen několik zevlounů. Byla naložena nějaká ta bedna a hromádka balíků a na palubu vstoupili jenom tři noví cestující, které lodní důstojník neoslovoval příliš zdvořile.

Ten, který především zaujal, byl běloch vysoké a mimořádně statné postavy. Z jeho tváře, zarostlé hustým a tmavým plnovousem, bylo vidět jen oči, nos a horní část lící. Na hlavě mu seděla stará bobrovice, téměř úplně vypelichaná. Nikdo by dnes neuhádl, jaký byl její původní tvar. Za oblek sloužily tomu muži kalhoty a kazajka ze silného režného plátna. V širokém pásu vězely revolvery, nůž a nějaké menší předměty, které zálesák může každou chvíli potřebovat. Kromě toho měl těžkou dvojku a dlouhou sekeru, za topůrko přivázanou k pažbě.

Poté, co si opatřil lodní lístek, se pátravě rozhlížel po palubě. Zdálo se, že si příliš nevšímá dobře ošacených lidí, spíš se díval na ty, kteří zanechali hry a vstali, aby si prohlédli osoby vycházející z kajut na palubu. Spatřil sice Cornela, hned však odvrátil oči, jako by ho ani nezpozoroval. Když si pak vytahoval dlouhé holínky loveckých bot přes kolena, zabručel pro sebe:

„Behold! Jestli to není ryšavý Brinkley, ať skončím jako uzenka s křenem! Doufejme, že mě nepozná.“

Cornel se zarazil, jakmile nového pasažéra zahlédl. Potichu se optal svých druhů:

„Podívejte se tam na toho hromotluka, co právě přistoupil! Znáte ho někdo?“

Nikdo se nehlásil.

„Toho člověka jsem už musel někde vidět, a to setkání určitě nebylo moc příjemné…“

„To bys i ty jemu musel být povědomý,“ mínil jeden z jeho druhů.

„Prohlédl si nás, ale tobě nevěnoval žádnou pozornost.“

„Snad si vzpomenu. Anebo ještě líp, zeptám se ho, jak se jmenuje, a budu hned vědět, na čem jsem. Pozvu ho, aby si s námi připil.“

„Jenom jestli bude chtít.“

„Snad ne? Takovou urážku bych nesnesl! Jsme na Západě, a když někdo odmítne drink, můžu mu odpovědět jenom nožem anebo revolverem.“

„Nevypadá, že bys ho mohl přinutit k něčemu, co by se mu nelíbilo.“

„Pshaw! Vsadíme se?“

„Jo, jen se vsaďte!“ zahučelo kruhem.

„Kdo prohraje, platí pro každého tři sklenky.“

„Souhlasí,“ prohlásil Cornel.

„Já se taky vsadím,“ přisvědčil druhý. „Ale ne najednou. Tři sázky a tři drinky!“

„Tak s kým se napiješ nejdříve?“

„No, nejprve s tím mohutným vousáčem, o kterém tvrdíš, že bys ho měl znát, i když nevíš, kdo to vlastně je. Pak s některým z těch gentlemanů, kteří odtud hledí na břeh. Vezmi například toho dlouhána, který se tam mezi těmi ostatními tak hezky vyjímá. A nakonec rudocha, který s tím mladíkem právě vstoupil na palubu. Nebo si na něho netroufáš?“

Odpovědí byl všeobecný smích a Cornel pohrdavě odpověděl:

„Netroufat si na takové rudé škvrně! To bych spíš nechal na pokoji toho obra, na kterého mě chceš poštvat. All devills! Ten člověk musí mít sílu! Ale právě takoví obři nevynikají často odvahou ani statečností, a tenhle je tak nastrojený, že se spíš umí pohybovat na parketách salónů než zacházet s lidmi našeho ražení. Tedy sázka platí. Drink s třemi sklenkami s každým z těch pánů. A teď, ať jsme brzy hotovi!“

Poslední tři věty pronesl tak hlasitě, že je musel slyšet každý cestující. Každý Američan a člověk ze Západu zná význam slova „drink“, zejména je-li ten výraz pronesen tak hlasitě jako v tomto případě. Proto se oči všech obrátily na Cornela. Všichni viděli, že on i jeho kumpáni jsou podnapilí, nikdo však neodešel. Každý čekal na zajímavou podívanou.

Cornel přikázal naplnit sklenky, svou vzal do ruky, zamířil k muži s černým vousem a řekl:

„Good day, sir! Rád bych vám nabídl tuto sklenku. Pokládám vás ovšem za gentlemana, neboť si nepřipíjím nikdy s nikým jiným než s gentlemany. Doufám, že ji na moje zdraví vypijete!“

Plnovous osloveného se rozšířil a zase stáhl, což svědčilo o tom, že mu přelétl přes obličej rozmarný úsměv.

„Well!“ odpověděl. „Nejsem tak zlý, abych vám nezpůsobil potěšení. Rád bych však věděl, kdo mi prokazuje tuto překvapující čest.“

„Zcela správně, sir! Je třeba vědět, s kým si člověk ťukne. Jmenuji se Brinkley. Colonel Brinkley. A vy?!“

„Jsem Grosser, Tomáš Grosser, jestli proti tomu nic nemáte. Nuže, na vaše zdraví, Corneli!“

Obrátil do sebe sklenku, což učinili i druzí, a odevzdal ji Cornelovi.

Plukovník se cítil vítězem a téměř urážlivě si jej prohlížel od hlavy k patě, až nakonec řekl:

„Vaše jméno se mi zdá trochu divné. Nejste snad náhodou proklatý Němec, sir?“

„Nejsem,“ odpověděl vousáč přívětivě. „To jméno musíte připsat někomu jinému, to mne se netýká. Díky za váš drink, buďte zdráv!“

Ostře se obrátil na podpatku, odcházel a přitom si pro sebe potichu bručel:

„Opravdu, je to Brinkley! A je prý plukovníkem! Najednou! Ten chlápek nemá nic dobrého za lubem. Starý Tomáš Grosser musí vzít rozum do hrsti.“

Brinkley vyhrál první díl sázky, ale příliš ho to vítězství netěšilo.

V jeho tváři se usadil podivný výraz. Předpokládal, že se Grosser bude zdráhat a že se dá k drinku přinutit jen pohrůžkou. Ten muž však byl chytřejší: přijal drink a nepokrytě dal najevo, že se nenechá svést k žádnému sporu. To se Cornelovi nelíbilo. Dal sklenku naplnit znovu a přiblížil se ke své druhé oběti – k indiánovi.

S Grosserem přišli totiž na palubu i dva indiáni, jeden starší a jeden mladší. Mladšímu mohlo být asi patnáct let. Jejich zřejmá podobnost nasvědčovala, že je to otec a syn. Byli stejně oblečeni a stejně vyzbrojeni. Syn mohl představovat otce z doby jeho mladosti.

Jejich kožený oblek sestával z legginů, po straně třásnitých, a na žluto obarvených mokasínů. Loveckou košili nebo kabátec nebylo vidět, protože oba měli těla zakryté od krku až po kyčle pestrými pokrývkami v barvách „zuni“. Cena takového přehozu přesahuje i šedesát dolarů. Prosté černé vlasy měli sčesané dozadu, kde jim spadaly až na plece – propůjčovalo jim to trochu ženský vzhled. V jejich plných, okrouhlých tvářích, které pomalovali rumělkou, se zračil výraz dobromyslnosti. Jejich pušky nevypadaly dražší než za půl dolaru.

Oba indiáni se chovali, jako by se ostatních báli. Ustoupili plaše stranou a opřeli se zády o bednu ze silných prken, vysokou jako člověk a stejně tak dlouhou a širokou. Stáli tam a zdálo se, že je jim všechno lhostejné. Když k nim Cornel zamířil, nevšímali si ho a pozvedli oči teprve, když těsně u nich promluvil:

„To je dnes vedro, hoši, co? Co říkáte, rudí hoši? V takovém vedru přijde doušek vždycky vhod! No, starý, vezmi si a hoď to do sebe!“

Rudoch ani nezamrkal a lámanou angličtinou řekl:

„Not to drink – nepíti.“

„Cože? Že nechceš?“ bouřil Cornel. „To je drink, rozuměj, drink! Kdo odmítne drink, hrubě urazí skutečného gentlemana, jakým jsem například já. Jak se jmenuješ?“

„Nintropan-havey,“ odpověděl tázaný klidně a skromně.

„A jak se jmenuje tvůj kmen?“

„Tonkawa.“

„Aha! Patříš tedy k těm krotkým rudochům, kteří se bojí každé kočky, i kdyby to bylo malinké koťátko. S tebou se nehodlám dohadovat. Ty se se mnou teďka zkrátka a dobře napiješ!“

„Já nepít ohnivou vodu.“

Rudoch to řekl stejně klidně jako prve a nedbal na výhrůžku, kterou Cornel vyslovil. V nejbližším okamžiku se Cornel rozpřáhl a dal mu hlučný políček.

„Vezmi si tedy toto, rudý zbabělče!“ vykřikl. „Nechci se ti jinak mstít, protože taková žába mi za ránu nestojí!“

V tom okamžiku ruka mladého rudocha bleskurychle sjela pod přehoz pro zbraň, a zároveň jeho oči utkvěly na otci. Tvář staršího indiána se celá k nepoznání změnila. Jeho postava se vztyčila, zrak mu zahořel a ve tváři se objevilo napětí. Ale právě tak rychle mu víčka opět sklesla, postava se jakoby zmenšila a obličej nabyl dřívějšího výrazu netečnosti.

„No, co tomu říkáš?“ zeptal se Cornel výsměšně.

„Nintropan-havey děkovat.“

„Tak ty ještě děkuješ? No, když se to to tak líbilo, tady máš ještě jednu.“

Cornel se znovu rozpřáhl, ale rudoch prudce uhnul hlavou, takže tentokrát facka dopadla na bednu, o kterou se oba indiáni opírali. Rozlehl se silný a dutý zvuk. Nebyl to však jediný zvuk. Vzápětí se z bedny ozvalo krátké a ostré zavrčení a zafunění, které přešlo v divoký řev podobný hromovému hřmění, až se celá loď otřásala. Plukovník odskočil, upustil sklenku a polekaně zaječel:

„Heavens! Co to je? Co je to za bestii v té bedně? Je to dovoleno? Z takového leknutí by mohl mít člověk smrt!“

Překvapení se zmocnilo i ostatních cestujících. Pouze čtyři nehnuli ani brvou: černovous, jenž nyní seděl na přídi, onen vysoký muž, kterému Cornel hodlal nabídnout třetí drink, a oba rudoši. Tito čtyři lidé patrně prošli dlouhou školou sebevlády.

Také v kajutách pod palubou uslyšeli ten řev. Mnozí z cestujících s křikem vybíhali nahoru. Bylo mezi nimi i několik žen.

„To nic, to nic, dámy a pánové!“ zvolal velmi slušně oblečený muž, který právě vyšel ze své kajuty. „To je pardál, maličký pardálíček, nic jiného. Roztomilý Felis panthera, úplně černý, ano, jenom černý pardálíček, gentlemani.“

„Cože? Černý pardál!“ houkl malý mužíček. Měl na očích brýle a bylo na něm vidět, že zná divokou zvěř lépe z přírodovědných knih než ze skutečnosti. „Černý pardál je nejobávanější neřád na světě! Je silnější a prohnanější než lev nebo tygr. Vraždí z pouhé krvelačnosti, a ne z hladu. Jak je vůbec starý?“

„Je to pouhé koťátko, sir, má jenom tři roky, pouhé tři roky!“

„Jenom? Tomu říkáte – jenom? Vždyť to musí být už dorostlý exemplář! U ďasa! A takovou bestii máme na palubě! Kdo je za to odpovědný?“

„Já sám, sir, nikdo jiný než já,“ odpověděl elegantní cizinec a ukláněl se při tom paním a pánům. „Dovolte mi, ladies and gentleman, abych se vám představil. Jmenuji se Jonathan Boyler a jsem majitelem slavného pojízdného zvěřince. Zrovna teď působím ve Van Burenu, ale protože mi byl tento pardál dodán do New Orleansu, zajel jsem si tam pro něj se svým nejzkušenějším krotitelem. Za cenu vysokého jízdné mi dovolil kapitán této vynikající lodi zvíře nalodit, ale jen za podmínky, že se cestující pokud možno nic nedozví. Proto jej krmíme pouze v noci. Dostával pokaždé celé tele, jen aby se pořádně nasytil a celý den potom prospal. Je přece samozřejmé, že se probudí a dá se do řvaní, když mu někdo mlátí pěstí do bedny. Doufám, vážené dámy a pánové, že mi to nemáte za zlé, koneckonců pardálíček nijak pořádek na lodi neruší.“

„Že ne?“ ozval se proti tomu brejlatý mužíček, jemuž hlas téměř přeskakoval. „Neruší pořádek? Nebudou zazlívat? U všech čertů, musím říci, že jsem nikdy nebyl podroben tak nestydatému požadavku. Copak mám sdílet své místo na lodi s černým pardálem? Ať visím, jestli to snesu! Buď musí pardál pryč, anebo tu nezůstanu ani okamžik já! Hoďte bestii do řeky! Nebo vysaďte bednu na břeh!“

„Sir, opravdu zde nehrozí žádné nebezpečí,“ ujišťoval ho majitel zvěřince. „Jen se podívejte, ta bedna je bytelná…“

„Ale co bedna!“ přerušil ho mužíček, „takovou bednu rozbiju i já, natož takový pardál!“

„… a v té bedně je ještě železná klec, kterou by nerozbilo ani deset lvů nebo pardálů!“

„Mluvíte pravdu? Tak mi jí ukažte! Chci se přesvědčit!“

„Ano, ukažte nám klec. Musíme vědět, na čem jsme!“ volalo deset, dvacet, třicet hlasů.

Majitel zvěřince byl pravý Yankee a uměl využít příležitosti. Rychle se rozhodl trochu si přivydělat.

„Ochotně a rád!“ odpověděl. „Ale, vzácná společnosti, račte uznat, že není možné se podívat na klec a nevidět přitom pardála. A to opravdu není možné bez jisté náhrady. Aby ta vzácná podívaná stála za to, nařídím, aby pardála nakrmili. A vy, dámy a pánové, se budete dívat. Prosím, jeden dolar za osobu.“

Sundal klobouk z hlavy, vybral dolary, zatímco krotitel konal přípravy k představení.

Cestující většinou radostně se změnou této situace souhlasili. Jestliže byli zprvu podrážděni tím, že kapitán propůjčil svůj parník k dopravě tak nebezpečné šelmy, nyní se s touto situací smířili, neboť podívaná měla poskytnout zábavu, která jim mohla ukrátit nudnou plavbu. Dokonce i učený mužíček překonal svůj strach a dychtivě očekával představení.

„Poslyšte, boys,“ promluvil nyní Cornel ke svým kumpánům, „jednu sázku jsem vyhrál a druhou prohrál, protože ten rudý mizera odmítl můj drink. To se tedy vyrovnává. A třetí sázka nebude o tři sklenky brandy, ale o ten dolar vstupného, který máte platit. Je to jasné?“

Nikdo nic nenamítal, neboť ten dlouhán nevypadal, že by měl z něčeho strach.

„Dobrá,“ přikývl Cornel, který se po hojném požití pálenky už předem pokládal za vítěze. „Uvidíte, jak ten chlápek rád a rychle přijme můj drink!“

Dal si naplnit sklenku a zamířil k velkému cizinci. Jeho postava byla skutečně obrovitá. Výškou i šířkou předčila i černovouse, který se jmenoval Grosser. Muži mohlo být asi čtyřicet. Sluncem osmahlý obličej s mužnými, krásnými rysy měl hladce vyholen. Z modrých očí proudil nepopsatelný jas, jakým vynikají lidé, kteří před sebou vidí daleké obzory či širý svět, například cestovatelé v pouštích a prériích či námořníci. Nezdálo se, že by jeho lehký cestovní oblek ukrýval nějakou zbraň. Vedle něho stál kapitán, který sestoupil z velitelského můstku, aby se také zúčastnil představení s pardálem.

Cornel se přiblížil ke své třetí domnělé oběti, rozkročil se před ní a řekl:

„Sir, mám čest nabídnout vám svůj drink. Doufám, že mi jakožto pravému gentlemanu řeknete, jak se jmenujete.“

Cizinec na něho udiveně pohlédl a pak se od něj klidně odvrátil, aby pokračoval v rozmluvě s kapitánem.

„No tohle!“ vyrazil ze sebe Cornel. „Jste hluchý, nebo jen nechcete slyšet? To bych vám neradil. Nežertuji, pokud někdo odmítne můj drink! Viděl jste, jaké ponaučení jsem dal tomu rudochovi!“

Obtěžovaný pokrčil rameny a znovu se obrátil ke kapitánovi.

„Slyšel jste, co mi tady ten muž povídá?“ zeptal se.

„Yes, sir, každé slovo,“ přisvědčil kapitán.

„Well! Jste tedy svědkem, že jsem ho k sobě nezval.“

„Cože?“ zabouřil Cornel. „Nezval jste mě sem? A odmítáte můj drink? Mám vám také…“

Nedořekl, neboť v tom okamžiku dostal tak silný políček, že upadl, koulel se po podlaze a nakonec ještě udělal kotrmelec. Chvíli ležel jako strnulý, rychle se však sebral, sáhl po noži a s rukou vztyčenou k ráně se vrhl na obrovského muže.

Ten s rukama v kapsách stál tak klidně, jako by mu nehrozilo nejmenší nebezpečí, jako by tu Cornel ani nebyl. Kapitán chtěl mezi ně vkročit, ale cizinec odmítl jeho pomoc energickým posunkem. Téměř nikdo si nevšiml rychlého pohybu jeho nohy, všichni však viděli, že Cornel, sotva k němu postoupil na dva kroky, opět odletěl a kutálel se zas po palubě.

„A teď už je toho dost,“ řekl cizinec omrzele.

Cornel však vyskočil opět na nohy, pustil nůž a vztekle vytáhl pistoli, aby ji namířil na protivníka. Dřív však, než stačil zbraň pozvednout, spatřil před sebou ruku s namířeným revolverem.

„Pryč s tou zbraní!“ zavelel cizinec a zamířil ústí malé pistole na pravou ruku násilníka.

„Jedna – dvě –“ neřekl tři, místo toho vyšla rána.

Cornel vykřikl a pistole mu vypadla z ruky.

„Teď snad už přestaneš rozdávat políčky, když někdo odmítne pít ze sklenice, kterou předtím ušpinila tvoje velká huba,“ řekl cizinec. „A jestli chceš stále vědět, jak se jmenuji…“

„Nech si své proklaté jméno!“ zasyčel Cornel. „Nechci je slyšet. Tebe, tebe chci a musím mít. Chlapi, na něho! Go on!“

Teprve teď se ukázalo, že ti lidé tvořili opravdovou bandu, jeden za všechny, všichni za jednoho. Vytasili nože a s křikem se hnali k cizinci. Ten pokročil jednou nohou vpřed, zvedl pěsti a řekl tiše, jakoby pro sebe:

„No, tak pojďte, hoši, jestli máte odvahu začít si něco s Old Firehandem!“

Zvuk toho jména, ačkoli bylo proneseno velmi tiše, zapůsobil okamžitě. Cornel, který nezraněnou levicí opět uchopil nůž, se v tu chvíli zarazil a zvolal:

„Old Firehand? K čertu – kdo by si to byl pomyslel? Proč jste to neřekl dřív?“

„Záleží jen na jménu, aby byl muž ušetřen vašich lumpáren? Kliďte se někam a nechoďte mi na oči!“

„No dobrá, dobrá, však si o tom ještě promluvíme,“ zahučel Cornel a vzdaloval se.

Svou krvácející ruku přitom držel vzhůru. Jeho kumpáni šli za ním jako spráskaní psi. Usedli stranou, obvázali svému plukovníkovi ruku a tlumeně mezi sebou hovořili. Kradmo vrhali na proslulého lovce nepřívětivé pohledy, které zároveň dokazovaly, jaký mají respekt.

Tito lidé však nebyli na palubě jediní, na něž zapůsobilo široko daleko známé jméno, jež cizinec pronesl. Mezi cestujícími by se sotva našel někdo, k němuž by neznal pověsti o nebezpečí a dobrodružství, jimiž byl naplněn život Old Firehanda. Kapitán mu potřásal pravicí s největší úslužností, k jaké se pravý Yankee může snížit:

„Ale sir, to jsem měl vědět dřív! Byl bych vám postoupil svou kajutu. Dogfish si opravdu může pokládat za čest, že jste vstoupil na jeho palubu. Proč jste dal do lodního seznamu zapsat jiné jméno?“

„Omyl! Řekl jsem vám své skutečné jméno, kapitáne, ačkoli na tom nakonec nezáleží. Mezi trapery mi říkají Old Firehand.“

„Vím, vím! Zasloužila se o to vaše kulovnice, z které prý nikdy nechybíte.“

„Pshaw! To dokáže každý dobrý lovec. Ostatní je jen jméno, kapitáne, pouhé jméno. Viděl jste, jaké výhody přináší. Kdyby je ti hoši tak dobře neznali, došlo by k boji.“

„Ale té přesile byste asi musel podlehnout!“

„Myslíte?“ zeptal se Old Firehand a lehký úsměv mu přelétl přes tvář. „Nejsem v úzkých, pokud mě ohrožují jen nože. Byl bych se ubránil aspoň do té doby, než by mi přišli na pomoc vaši lidé.“

„Pravda, na mé lidi se můžete spolehnout. Ale co teď s těmi darebáky? Na lodi jsem pánem a soudcem já. Mám je zavřít?“

„Nesmysl!“

„Mám je vysadit na břeh?“

„Také ne. Přece nechcete, aby tato cesta, kterou podnikáte na svém parníku, byla vaše poslední?“

„Ale to jistě ne! Na tomto starém Arkansasu se chci plavit ještě dlouhá léta po proudu i proti němu.“

„Pak si tedy dávejte pozor před pomstychtivostí těch darebáků. Mohli by si někde u břehu na vás počíhat a doplatila by na to nejen vaše loď, ale i vy svým životem.“

V té chvíli spatřil Old Firehand černovousa, který se k němu přiblížil, zůstal však nedaleko a upíral vytrvale na lovce svůj pohled. Old Firehand k němu pokročil s otázkou:

„Chtěl jste snad se mnou mluvit, sir? Mohu vám nějak po moci?“

„Rád bych vám poděkoval,“ odvětil černovous. „Dovolte, abych vám mohl stisknout ruku, sir. To je vše, oč vás prosím. Pak budu spokojený a nebudu vás už víc obtěžovat.“

Jeho pohled i srdečný hlas potvrzovaly upřímnost těchto slov. Old Firehand stiskl onomu muži s úsměvem pravici a zeptal se:

„Kam až plujete s touhle lodí, vážený?“

„S touhle lodí? Jen k Fort Gibsonu a pak dále člunem. Přál bych si, abyste mne vy, člověk neznající bázně, nepokládal za bázlivce, že jsem přijal drink od toho takzvaného Cornela.“

„Ale kdež! Za to bych vás měl spíš pochválit. Bylo to jedině rozumné. Ovšem, když pak Cornel udeřil rudocha, rozhodl jsem se, že mu při první příležitosti udělím malou lekci.“

„Snad mu ta výstraha stačila. Ostatně, jestli má poškozené prsty, pro Západ už bude nepotřebný. Nevím však, co si mám myslet o tom rudochovi. Zachoval se jako zbabělec, a přece se nelekl pardálího řevu. Všiml jste si? To neumím nijak srovnat v hlavě.“

„Nu, v tom vám mohu pomoci, a není to ani tak těžká věc. Znáte toho rudocha?“

„Slyšel jsem, když vyslovil své jméno, ale je to takové slovo, že by si na něm mohl člověk zlámat jazyk. Nezapamatoval jsem si je.“

„Použil svou mateřskou řeč patrně proto, aby Cornelovi zatajil, s kým má tu čest,“ vysvětloval Firehand. „Jeho jméno zní Nintropan-havey a jeho syn se jmenuje Nintropan-homoš. Znamená to Velký a Malý medvěd.“

„No ne! O těch dvou jsem slyšel! Tonkawové jsou už zpustlý kmen. Jen tito dva Nintropani zdědili válečného ducha svých předků a potulují se po horách a prériích.“

„Jsou to dva stateční indiáni. Neviděl jste, jak rychle syn hmátl pod pokrývku, aby tasil nůž nebo tomahavk? Jen nehybný otcův obličej ho přiměl, aby okamžitě nepomstil takové pohanění. Říkám vám, že u těchto rudochů stačí pouhé mrknutí oka tam, kde běloch potřebuje mnoho slov. Od okamžiku, kdy dal Cornel rudochovi ránu, je jeho osud zpečetěn. Oba Medvědi budou sledovat jeho stopu tak dlouho, dokud se nepomstí. Ale prve jste mi sdělil své jméno, zní mi povědomě. Jsme možná krajané.“

„Jakže sir, vy nejste Američan?“

„Ovšem že ne. Mé vlastní jméno je Winter. I já budu na této lodi dost dlouho, a tak budeme mít oba dost možností promluvit si mateřštinou. Jak dlouho jste na Západě?“

„Jsem tady už delší dobu,“ odpověděl černovous skromně. „Jmenuji se Tomáš Grosser. Z Tomáše zůstal Tom, příjmení odpadlo, a protože nosím hustý a černý vous, říkají mi Černý Tom.“

„Ejhle!“ podivil se Old Firehand. „Tedy Černý Tom, a rozumí se, i proslavený rafter?“

„Tom se jmenuji, kácím a svážím dřevo do města, ale jestli jsem slavný, o tom pochybuji. Ale prosím vás, sir, ať se Cornel nedozví mé jméno.“

„Máte s ním snad nějaké nevyřízené účty?“

„Tak trochu. Někdy vám to budu vyprávět. A vy Cornela znáte?“

„Viděl jsem ho dnes poprvé, ale jestli zůstane na palubě déle, podívám se mu blíž na zoubek a mimochodem, i s vámi bych se rád trochu blíž seznámil. A jestli nemáte právě nějaké povinnosti, možná bych pro vás něco měl.“

„Což o to, sir, pracovat s vámi, to by byla pro mne velká čest,“ řekl uvážlivě Tom. „Jsem sice ve skupině rafterů, kteří mě dokonce zvolili za svého vůdce, ale když mi dopřejete trochu času, abych jim mohl dát vědět, mohu svůj závazek zrušit. Ale pohleďte! Zdá se, že představení začíná.“

Majitel zvěřince dal z beden a zavazadel pořídit několik sedadel a pak okázale zval obecenstvo, aby usedlo. Představení mohli přihlížet i lodní zaměstnanci, pokud neměli zrovna nějaké povinnosti. Cornel se svými druhy se neukázal – asi ztratil chuť. Rudochů se nikdo neptal, chtějí-li se podívané zúčastnit. Majitel zvěřince asi nechtěl mít dva indiány ve společnosti ladies a gentlemanů, kteří byli ochotni platit po dolaru za osobu. Zůstali tedy opodál a na první pohled nejevili zájem ani o klec, ani o obecenstvo, ačkoli ve skutečnosti jejich ostřížím zrakům neunikla jediná maličkost.

Dosud seděli diváci před uzavřenou bednou. Většina z nich neměla o šelmě, jako je černý pardál, ani ponětí. Kočkovití dravci Nového světa jsou mnohem menší a také méně nebezpeční než jejich příbuzní Starého světa. Jihoamerický gaučo například chytá jaguára, kterému se někdy říká americký tygr do lasa a pak ho vláčí za sebou. Něčeho takového by si ovšem nemohl dovolit u bengálského tygra. Puma, americký lev, prchá před člověkem i tehdy, když jí kručí v žaludku. A tak většina diváků očekávala zvířátko sotva půl metru vysoké a nepříliš dravé. Jaké bylo jejich překvapení, když se v otevřené bedně objevil dospělý pardál!

Od počátku plavby z New Orleansu odpočíval ve tmě, bedna byla otvírána jen v noci. Nyní uviděl po dlouhé době zase denní světlo a to jej oslepilo. Zamhouřil oči a zůstal ležet. Pak mírně zamžikal a přitom spatřil lidi, sedící před klecí. Zařval tak, že se většina diváků málem dala na útěk.

Byl to dospělý, skvostný exemplář černého pardála, dobrý metr na výšku a bez ohonu dvakrát tak dlouhý. Předními tlapami se vzepřel o pruty železné klece a zatřásl jimi tak, že bedna zakolísala, přitom vyhrnul pysky a poděsil diváky svými hroznými tesáky.

„Ladies and gentlemen!“ vyvolával majitel zvěřince. „Černý pardál neboli leopard pochází ze Sundských ostrovů, kterými jsou Sumatra, Jáva, Celebes a další. Ale tento druh je malý. Toto je ale pravý tmavý pardál, který už je velmi vzácný a vyskytuje se jen v severní Africe, na pokraji Sahary. Vyniká obrovskou silou, stejnou jako lev, ale je mnohem nebezpečnější. V tlamě odnese dospělé dobytče, a co dokáže jeho chrup, uvidíte nyní při krmení.“

Krotitel přinesl půlku ovce a položil ji před klec. Jakmile pardál zahlédl maso, počínal si jako smyslů zbavený. Vyskočil, zafuněl a řval, až mnozí z ustrašených diváků začali ještě více ustupovat.

Zvědavý černoch, ač zaměstnaný u lodního stroje, neodolal a přiblížil se k divákům. Sotva jej kapitán spatřil, hnal ho zpátky, aby si hleděl své práce. Když ho černoch hned neposlechl, chopil se kapitán kusu lodního lana a přetáhl jím černocha několikrát přes záda. Teď už postižený nečekal a mazal rychle zpátky. Zastavil se však před strojovnou, výhrůžně se na kapitána zašklebil a dokonce mu pohrozil za jeho zády pěstí. Fascinovaní diváci byli tak zaujati pardálem, že si toho výjevu ani nevšimli. Jen Cornel stojící v pozadí to postřehl a hned pravil svým kumpánům:

„Jak se zdá, nemá tenhle negr kapitána moc v lásce. To by se nám mohlo hodit. Pár dolarů udělá s takovým černochem pravé divy!“

Krotitel mezitím vsunul pardálovi maso skrz mříže do klece, zkoumavě si prohlížel obecenstvo a tiše chvíli mluvil se svým pánem. Ten vrtěl povážlivě hlavou, krotitel však znovu a znovu naléhal, až se zdálo, že dosáhl svého. Konečně majitel zvěřince přisvědčil a obrátil se k obecenstvu.

„Ladies and gentlemen, ujišťuji vás, že máte ohromné štěstí. Zatím nikde na světě, a ani zde, ve Spojených státech dosud neviděl ochočeného pardála. Během třínedělního pobytu v New Orleansu můj krotitel cvičil tohoto pardála a nyní prohlašuje, že dnes poprvé vstoupí před obecenstvem do klece a sedne si vedle divokého dravce. Ovšem za předpokladu, že za svůj jedinečný výkon dostane přiměřenou odměnu.“

Pardál si zatím hleděl své hostiny, tvrdé kosti chroupal lehce jako perník. Zdálo se, jako by ho zajímalo jen jeho žrádlo, a všichni měli za to, že tedy nehrozí nebezpečí tomu, kdo právě vejde do klece.

Úzkostlivý učený mužíček s brýlemi dokonce nadšeně zvolal:

„To by bylo skvělé, sir! Za takový kousek bych určitě rád něco obětoval. Kolik žádá ten statečný muž?“

„Sto dolarů, sir. Musíte uznat, že se jedná o velké nebezpečí, vždyť pardál je ochočen jen zpolovic.“

„No, nejsem žádný boháč, ale dávám jako základ pětidolar. Kdo se přidá, pánové?“

Mužů se přihlásilo dost, takže žádaná suma byla brzy pohromadě. Kapitán byl tak stržen nadšením, že přišel s návrhem, aby se mohly uzavírat i sázky.

„Sir,“ řekl varovným hlasem Old Firehand, „prosím, buďte opatrný. Rozumné by bylo vystoupení zakázat. Právě proto, že krotitel si není celou věcí jistý, je vaší povinností zabránit, aby se na lodi hazardovalo s lidským životem!“

„Zabránit?“ zasmál se kapitán. „Pshaw! Jsem snad rodičem toho krotitele? V této požehnané zemi může každý nést svou kůži na trh, když se rozhodne. Jestli pardál toho muže sežere, je to věc jen těch dvou, pardála a krotitele, a ne moje. Nuže, pánové – tvrdím, že krotitel nevyjde z klece bez šrámů – a sázím se o sto dolarů. Je někdo proti? Deset procent ze sázky bude ve prospěch krotitele, jako zvláštní odměna.“

Kapitánův návrh vzbudil rozruch. Okamžitě se uzavíraly sázky tak vysoké, že krotitelova odměna, ovšem vyjde-li z klece zdráv, byla nyní odhadována na tři sta dolarů.

Krotitel se chopil svého oblíbeného ohebného biče, jehož rukojeť byla opatřena výbušnou kulí. Odváží-li se pardál k útoku, bude stačit jen silnější šleh, aby byl okamžitě omráčen.

„Já k tomu biči moc velkou důvěru nemám,“ řekl Old Firehand Černému Tomovi. „Je to příliš velké riziko. Zatleskám mu za vystoupení, jestli z toho vyjde se zdravou kůží.“

Krotitel promluvil krátce k obecenstvu a obrátil se ke kleci.

Otevřel pevnou závoru a odsunul stranou úzké mřížoví, které tvořilo asi pět stop vysoké dveře. Při vstupu do klece se ovšem musel shýbnout. Přitom použil obou rukou, aby mohl dveře podržet a pak je zase zasunout, až do klece vstoupí. Vzal proto bič do zubů a na kratičkou chvilku tak byl bezbranný. Nebyl sice se zvířetem v kleci poprvé, ovšem vždy za zcela jiných okolností. Nyní, po mnohadenním klidu a ve tmě to bylo poprvé, kdy na lodi byla šelma v blízkosti tolika lidí, a musela vnímat tolik šumu, hluku a dusotu. Byla silně rozrušená a to si neuvědomili ani majitel zvěřince, ani krotitel, a následky na sebe nedaly dlouho čekat.

Sotva zvíře zaslechlo zvuk posunovací mříže, přestalo žrát a rychle se obrátilo po zvuku. Krotitel právě vsunul schýlenou hlavu do klece – když se šelma bleskurychle vymrštila a v zápětí už na smrt bledý krotitel ležel ve dvířkách klece, omráčen úderem pardálí tlapy.

Nelze popsat zděšení, které v tom okamžiku mezi obecenstvem nastalo. Rozprchlo se na všechny strany. V hledišti zůstali jen tři lidé: majitel zvěřince, Old Firehand a Černý Tom. První se snažil zasunout dveře klece, ale bylo to nemožné, protože krotitelovo tělo leželo zpola v kleci, zpola venku. Přesto se majitel zvěřince snažil o zasunutí mříže a divoce s ní cloumal.

„Proboha, nechte toho!“ zvolal Old Firehand. „Pardála tím jen podráždíte. Především musíme vytáhnout z klece tělo, jinak dveře nepůjdou zavřít.“

Pardál tento úmysl ale brzy zmařil. V tlamě držel úlomky biče, jehož násadu drtil. Planoucíma očima hleděl na nehybné tělo svého pána. Jako by si uvědomil jeho bezmocnost, zařval a posunul se blíž ke dveřím. Vzdálenost mezi ním a otvorem dveří byla už jen nepatrná.

„Pryč odtud, pryč! Vyrazí na nás!“ volal Old Firehand. „Tome, vaši zbraň! Chci pušku! Revolver tu není nic platný!“

Uplynulo sotva deset sekund od okamžiku, kdy krotitel vstoupil do klece. Jaká to byla vřava! Celá paluba se hemžila směsi cí prchajících a úzkostně křičících lidí. Všechny dveře do kajut a podpalubí byly ucpané. Kdo mohl, krčil se mezi sudy a bednami, aby odtud vyrazil na co nejbezpečnější místo.

Kapitán běžel na velitelský můstek a bral přitom tři čtyři schody najednou. Old Firehand se hnal za ním. Majitel pardála se vzápětí schoval za zadní stěnu klece. Tom letěl pro svou pušku. Cestou se mu mihlo hlavou, že k ní má přivázanou sekyrku a že ji tedy nemůže použít. Proto vytrhl pušku z rukou staršího z rudochů.

„Já sám střílet!“ bránil se rudoch a vztahoval ruku po zbrani.

„Nech střílet mne!“ utrhl se na něho černovous. „Střílím líp než ty!“

Obrátil se ke kleci. Pardál z ní právě vylezl, překročil tělo omráčeného krotitele, zvedl hlavu a zařval. Tom zacílil a spustil. Výstřel zabouřil, kule ale pardála nezasáhla. Nyní Tom vytrhl zbraň i druhému indiánovi a vypálil její náboj na dravce – marně.

„Špatně střílet, neznat zbraň,“ řekl Starý medvěd tak klidně, jako by seděl u pečínky ve svém bezpečném wigwamu.

Černovous na jeho slova nedbal. Odhodil pušku a utíkal dál na příď, kde byly zbraně Cornelovy tlupy. Tato banda ovšem neměla nejmenší chuť pouštět se do boje s pardálem, a co nejrychleji zalezla do bezpečí.

V tu chvíli se poblíž kapitánského můstku ozval srdcervoucí výkřik. Nějaká žena tam chtěla najít skrýš. Pardál ji zpozoroval a dlouhými skoky k ní uháněl. Old Firehand stál už na pátém nebo šestém schodě. Okamžitě ženu uchopil, vyzvedl nad hlavu svými silnými pažemi a kapitán ji vzápětí ukryl k sobě na můstek.

Tento výjev se odehrál v několika sekundách, to už pardál pokládal obě přední tlapy na přední stupeň můstku. Přikrčil se ke skoku na Old Firehanda, ten mu však uštědřil prudký kopanec okovanou botou do čenichu a zároveň mu vpálil do hlavy tři zbývající náboje svého revolveru.

Tento způsob obrany byl vlastně směšný. Uvažte, jestli je možné udolat černého pardála kopancem a několika kuličkami velikosti hrachového zrna! Old Firehand však nic jiného na obranu neměl. Očekával, že nyní na něho ta bestie zaútočí. Nestalo se to však, neboť dravec, ačkoli zůstával ve své vyčkávací pozici, odvrátil zvolna hlavu, jako by chtěl podniknout něco lepšího. Nebo snad byl trochu omráčen zblízka vypálenými výstřely? Vždyť kulky pronikly jen nějaký ten milimetr do jeho tvrdé lebky. Nebo ho snad odradil kopanec do citlivého čenichu? Ať tomu bylo jakkoliv, pardál odvrátil oči od Old Firehanda a zíral na příď paluby, kde v té chvíli nehybně stála ustrašená, asi třináctiletá dívka. Ruce měla strnule vztyčené k velitelskému můstku. Byla dcerou ženy, kterou právě Old Firehand zachránil z hrozících spárů dravce. Toto dítě prchalo jako jiní, když ale spatřilo matku v nebezpečí, leknutím strnulo. A teď uviděl pardál dívčiny bílé, a zdaleka viditelné šaty. Sklouzl se ze schodů, obrátil se a obrovskými skoky se hnal za dívkou.

„Moje dítě! Ellen!“ naříkala matka.

Každý, kdo tu scénu viděl, propadl panice. Nikdo však nemohl pomoci. Nikdo? Jeden přece, a právě ten, od něhož by se té odvahy a duchapřítomnosti nenadál. Byl to onen mladý indián. Stál se svým otcem možná deset kroků od ohrožené dívky. Oči se mu zaleskly, když spatřil nebezpečí. Ohlédl se napravo, nalevo, jako by zjišťoval, kde je cesta k záchraně. Pak shodil z ramenou přehoz a zvolal k otci v řeči Tonkawů:

„Tiakaitat, šai šoyana! Zůstaň zde, já poplavu!“

Dvěma skoky se dostal až k dívce, uchopil ji v pase, seběhl s ní pružně jako lasice k okraji paluby a vyšvihl se s ní na zábradlí. Pardál se za ním chystal k poslednímu skoku. Sotva pracky bestie opustily půdu paluby, mladý indián se vrhl do řeky a dbal přitom na šikmý směr tak, aby při dopadu do vody nedopadl na stejné místo, kam měl dopadnout dravec. Voda se zavřela nad ním i nad jeho břemenem. Skoro zároveň vyrazil i pardál a mohutným skokem přes zábradlí také zmizel v řece.

„Stop, stop! Na místě stop!“ volal hlásnou troubou pohotově kapitán dolů do strojovny.

Inženýr dal zpětnou páru a parník Dogfish zůstal stát na místě. Jeho kola zabírala jen tolik vody, kolik bylo potřeba, aby nebyl stržen proudem.

Poněvadž pro cestující nebezpečí pominulo, vylézali všichni z nejrůznějších úkrytů a pospíchali k zábradlí. Dívčina matka upadla do mdlob a dívčin otec co nejhlasitěji volal:

„Tisíc dolarů za záchranu mé dcery – dva tisíce, tři tisíce, dám pět tisíc dolarů!“

Nikdo si jeho křiku nevšímal, všichni se nahýbali přes zábradlí.

Tam však bylo vidět pouze pardála, který se jako výborný plavec kroužil na hladině a s roztaženými prackami pátral po kořisti.

„Utopili se, kola je strhla!“ bědoval otec a oběma rukama se v zoufalství držel za hlavu.

Od protějšího konce lodi zazněl náhle jasný hlas starého indiána:

„Nintropan-homoš být chytrý. Podplavat loď, aby ho pardál neviděl. Zde dole být!“

Všichni se hrnuli ke kormidelní části lodi a kapitán rozkázal vyhodit lana. Těsně u lodního boku, aby je proud nestrhl, plaval pozvolna naznak Malý medvěd a dívku přidržoval u sebe. Lana byla rychle spuštěna do vody. Jedno z nich zručně ovinul hoch dívce pod pažemi a na druhém pak sám vyšplhal nahoru na palubu.

Ačkoli byl uvítán hlučným jásotem, nepromluvil jediné slovo. Až když šel kolem Cornela, který také vše sledoval, zastavil se a řekl tak hlasitě, že to mohl každý slyšet:

„Nuže, bojí se Tonkawa malé divoké kočky? Bílý muž zalezl se svými dvaceti hrdiny do díry, ale Tonkawa přilákal velikou kočku na sebe, aby zachránil dívku i cestující na velkém domě v řece. Cornel uslyší o Tonkawovi ještě mnohem víc!“

Zachráněnou dívku odnesli do kajuty, kde pomalu přicházela k životu. V té chvíli kormidelník vztyčil ruku k zadní palubě a zvolal:

„Podívejte se na pardála! Podívejte se na prám!“

Po řece plula chatrná pramice z rákosí a větších křovin. Seděly v ní dvě osoby, které se chtěly dostat k parníku z pravého říčního břehu. Poháněly své plavidlo vesly, upravenými jen tak z větví. Jeden z dvojice byl chlapec, druhá snad žena. Na hlavě měla něco podobného čepci z muzea starožitností a pod ním se usmívala červená, plná tvář s malými očky. Postavu v jakémsi širokém pytli neurčitého střihu nebylo zatím možné určit. Černý Tom, stojící u Old Firehanda, se zeptal:

„Sir, znáte tu ženu?“

„Neznám. Je snad tak známá, že bych ji měl znát?“

„Ovšem. Ostatně to není žena, ale muž, prérijní lovec a stopař. Podívejte, tam plave pardál. Brzy uvidíte, co umí ženská, která není ženou, nýbrž mužem.“

Nahnul se přes brlení a volal dolů:

„Haló, tetičko Drollová, pozor! Tam ten kocourek by si na vás chtěl pochutnat!“

Pramice byla ještě na padesát metrů od parníku. Pardál stále ještě pátral po své kořisti, proto se zatím držel u boku lodi. Plaval sem a tam. Nyní uviděl prám a zamířil k němu.

Žena či muž, vzhlédla na palubu, poznala toho, kdo ji oslovil, a odpověděla tenkým fistulovým hlasem:

„Good luck! To jste vy, Tome? Jsem velmi rád, že vás zase vidím. O jaké zvířátko se jedná?“

„O černého pardála, který uprchl z lodi. Je nebezpečný, zmizte odtud! Rychle! Rychle!“

„Oho! Teta Drollová nebere před nikým do zaječích, a proto neuteče ani před pardálem. Ať je černý, modrý nebo zelený. Smí se ten neřád zastřelit?“

„Ovšem! Ale to vy nesvedete. Je to nejobávanější šelma na světě a patří do zvěřince. Plavte se raději na druhý bok lodi!“

Ale ta směšná postava na prámu podle všeho čekala na chví-li, jak se s pardálem pobavit. Křehkým veslem vládla s úžasným mistrovstvím a uměla se zvířeti vyhnout nad pomyšlení šikovně. Přitom volala svým pronikavým hlasem nahoru:

„Však já si to s ním už vyřídím, starý Tome! A kam mám mířit, aby ta potvora padla, když to musí být?“

„Miřte na oko,“ radil Old Firehand.

„Well! Jen až se mi ta vodní krysa trochu víc přiblíží!“

Ruka odložila veslo a hmátla po pušce. Prám i pardál se k sobě rychle přibližovali. Dravec pohlížel na postavu svého nepřítele očima široce rozevřenýma. Jeho odpůrce již zacílil. Krátce zamířil, pak dvakrát vystřelil.

V nejbližším okamžiku odložil pušku a sáhl po vesle, aby zatlačil prám zpátky.

Pardál zmizel. Vodní vír označoval místo jeho smrtelného zápasu.

Za chvíli se zcela nehybné tělo šelmy vynořilo níže po proudu. Nějaký čas bylo ještě proudem unášeno a pak strženo do hloubky.

„Dobrá rána!“ zvolal Tom z paluby a cestující mu nadšeně přizvukovali. Jen majitel pardála byl smutný. Pociťoval nenahraditelnou ztrátu vzácného zvířete a také problémy, které zvěřinci způsobí zranění jeho nejlepšího krotitele.

„Dva výstřely ho vyřídily,“ odpověděla dobrodružná postava z řeky.

„Do každého oka po jednom. Kam pluje tento parník, musí-li to být?“

„Pokud bude dost vody, výš a výš,“ odvětil kapitán.

„Chceme na palubu, a proto jsme si na břehu pořídili prám. Vezmete nás s sebou?“

„Zaplatíte-li plavbu, pak ovšem, madame, nebo snad sir? Nevím opravdu, mám-li vás zapsat do lodního seznamu jako muže nebo jako ženu?“

„Jako tetku, sir, jako tetku! Jsem tetička Drollová, musí-li to být. Rozumíte? A co se týká palubního lístku, mohu zaplatit dobrou mincí, nebo nuggety.“

„Nuže, vzhůru na palubu! Musíme se snažit, abychom se dostali trochu dál z tohoto nepříjemného místa.“

Spustili provazový žebřík. Nejprve se vyšplhal chlapec ozbrojený puškou, pak si druhý pasažér vhodil pušku na plece, vstal, chopil se žebříku, nohou odkopl prám a s kočičí pružností se vyhoupl na palubu, kde ho přivítaly nadmíru udivené pohledy.

Kapitola druhá

Noc na lodi Dogfish

„PŘES VŠECHNU SVOU DEMOKRATIČNOST, nebo spíš právě proto, staly se Spojené státy americké zdrojem nejrůznějších společenských neduhů.“

Ten, kdo Spojené státy poznal, musí přiznat, že citát jednoho známého zeměpisce je v podstatě pravdivý. Mezi chronické je nutno zařadit zejména loafery – povaleče a rowdies – rváče a pak takzvané runnery – podvodníky, kteří okrádali hlavně vystěhovalce. Runnerství, loaferství a rowdieství zapustilo v Americe silné kořeny a zdá se, ještě mnoho let potrvá. Živnou půdou těchto sociálních neduhů je hlavně Divoký západ se svým v podstatě bezprávním stavem. Zde vznikaly bandy takzvaných trampů – loupežníků a vrahů, nejhoršího ražení, kteří jsou skutečnou zkázou země. Dále je třeba uvést také Kukluxlan, jehož členové za občanské války Severu a Jihu, ale i mnohem později, provozovali své hanebné řemeslo, a to především na Jihu. Přesto však nejhorší a nejnebezpečnější ze všech byli již zmínění trampové.

Když se v šedesátých letech 19. století dostal americký průmysl, obchod a veškeré podnikání do velké krize, tisíce továren zastavilo práci a desetitisíce dělníků bylo propuštěno. Nezaměstnaní se proto vydali hledat nové živobytí, a to hlavně na jen řídce obydleném Divokém západě. Státy za řekou Mississippi byly doslova zaplaveny velikým množstvím lidí.

Ti poctiví se ujali každé práce, která se naskytla, i když mzda za práci nebyla valná. Většinou pracovali na farmách, kde pomáhali hlavně při žních, a proto byli nazýváni harvestry – žňoví dělníci.

Bohužel bylo ale i mnoho takových, kteří se rozhodli místo prací živit se nepoctivě. Srocovali se do všelijakých band a živili se loupežemi, vraždami, paličstvím a vydíráním. Byli to lidé, kteří klesli až na nejhlubší morální dno a za dopadení vůdce těchto band byla často vypsaná tučná finančí odměna. Trampové se většinou zdržovali v početných tlupách o dvou stech mužích, nebo ještě více. Přepadali nejen osamělé farmy, ale plenili i celá městečka. Zmocnili se dokonce železnice, jejich úředníky svázali a vlaků pak použili, aby se co nejrychleji dostali do jiných oblastí.

Kapitán i kormidelník parníku Dogfish pokládali Cornela Brinkleye a jeho kumpány právě za takové trampy. Brinkleyova banda měla jen asi dvacet mužů a nebyla tak silná, aby mohla slušné cestující a lodníky Dogfish přímo ohrožovat. Přesto pozornost a obezřetnost, kterou jim kapitán věnoval, nebyla určitě na škodu…

Cornel, stejně jako i ostatní na palubě, pozorně sledoval onu podivnou bytost, která se na vratkém plavidle blížila k lodi a jež tak bezstarostně skolila černého pardála. Smál se, když Tom pronesl to podivné jméno: tetička Drollová. Nyní, když jej však spatřil na palubě, stáhl obočí a zašeptal ke svým kumpánům:

„Ten chlap není tak k smíchu, jak se dělá. Musíme se před ním mít na pozoru!“

„Vždyť je to jenom maškara!“ pravil jeden z tlupy.

„To vůbec není maškara! Ten muž je sice podivín, ve skutečnosti je to však jeden z nejobávanějších detektivů Západu.“

„Pshaw! Tetička Drollová – a policejní slídič! Pokládej ho za kohokoliv a uvěřím ti. Ale je nesmysl, aby byl detektivem.“

„A přece je to pravda! Tetička Drollová je podivín, ale také výborný lovec a stopař, který je pro svou veselou a přátelskou povahu velmi oblíbený u většiny indiánských kmenů. Bohužel už jsem s ním měl jednu zkušenost a vím, že tenhle tlouštík je detektiv. Setkal jsem se s ním na Missouri, ve Fort Sully, kde zatkl jednoho člena naší bandy a odvedl rovnou pod šibenici. Nezabránili jsme mu v tom – a nás bylo čtyřicet!“

„Nevěřím! Vždyť jste mu mohli do těla navrtat čtyřicet děr!“

„Nešlo to! On používá víc chytrost než sílu. Jen se podívejte na jeho malá, lstivá očka! Těm neujde ani mraveneček v nejhustší trávě. Přistupuje ke své oběti s největší přívětivostí a než se člověk naděje, sklapne svou past. Nejde proti tomu nic dělat.“

„Pozná tě?“

„Pochybuji. Tehdy neměl čas, aby si mě prohlédl. Také už je to nějaký čas a já se také změnil. Ale přesto radím, zbytečně na sebe neupozorňovat. Navíc si nechci nechat líbit, jak se ke mně na palubě chovali, a nepotřebuji, aby mi pomstu tenhle podivín komplikoval!“

Na první pohled nevypadal muž, nazývaný teta Drollová, tak nebezpečně, jak ho Cornel vylíčil. Spíš se museli cestující namáhat, aby v jeho přítomnosti potlačili smích. Na hlavě mu neseděl ani klobouk, ani čepice, a přece mohl každý pokrývku jeho hlavy pojmenovat tím nebo oním názvem. Skládala se z pěti různě utvářených kožených kusů. Prostřední kus, který kryl temeno, měl podobu převrácené holičské misky, zadní část kryla týl, přední zase čelo a navíc měla sloužit jako stínidlo. Poslední dvě postranní nejspíš připomínaly širokánské klapky na uši.

Jeho kabát byl velmi dlouhý a neobyčejně široký. Skládal se ze samých kožených kusů a záplat, třeba i kus ke kusu našitých. Žádná z těch záplat nebyla stejně stará. Bylo jasné, že přibývaly postupně, podle potřeby. Přední lemy kabátu byly opatřeny krátkými řemínky, aby při nedostatku knoflíků bylo čím kabát zavázat. Protože však přílišná délka a šířka toho oděvu vadily jeho majiteli v chůzi, důmyslně jej rozřízl od spodního lemu až k bokům a obě části si na nohou uvázal tak, že se z nich vytvořil jakési pumpky, jejichž konce sahaly až ke kotníkům. Při chůzi tetičky Drollové to vypadalo obzvlášť zajímavě. Rukávy kabátu měly neobyčejnou šířku i délku. Byly vpředu sešité, jen u loktů zůstaly dva otvory pro ruce. Tak přední část rukávu tvořila dva visací kožené kapsy, do nichž se dalo lecos schovat. Neobyčejný oděv doplňovaly kožené střevíce.

Tímto ustrojením nabyla postava toho muže takové nabubřelosti, že přímo vybízela k smíchu. Pozorovatele poutal i plný, červenolící a neobyčejně laskavý obličej, jehož malá očka neustále těkala sem tam, aby jim nic neuniklo. Takové zjevy nejsou na Divokém západě vzácností. Kdo se po celá léta zdržuje v pustinách, nemá čas ani možnost, ba ani peníze, aby svůj zchátralý oblek upravil než tím, co mu osamělý život v pustých krajích nabízí. A tak je tedy možné vidět proslavené muže, jejichž oblek by jinde vybízel děti ke křiku a smíchu a za nimiž by u nás hoši běhali jako za nějakou maškarou.

V ruce třímal ten muž pušku úctyhodného stáří. Dalo se však předpokládat, že u sebe má i jiné zbraně. Ty však byly bezpečně skryté, protože kabát zahaloval celou postavu jako nějaký desetkrát převázaný žok.

Chlapci, který tohoto originálního muže doprovázel, mohlo být asi šestnáct. Byl rusý, kostnatý a díval se kolem sebe vážně a směle, jako muž, který ví, co chce a jak toho dosáhnout. Klobouk, kalhoty, punčochy i střevíce měl z kůže. Kromě pušky měl i nůž a revolver.

Když Droll vstoupil na palubu, napřáhl rámě a pozdravil Toma svým tenkým a vysokým hlasem:

„Welcome, můj starý Tome! Jaké překvapení! Celá věčnost od doby, co jsme se neviděli! Odkud a kam?“

Co nejsrdečněji si potřásli pravicemi, a pak Tom odvětil:

„Od Mississippi nahoru a potom do Kansasu, kde mám v lesích své raftery.“

„Well, znamenitě! I já tam směřuji, ano, jdu ještě dál. Nějakou dobu tedy můžeme být pospolu. Ale teď lodní lístek. Kolik musím zaplatit za sebe a za tohoto mladého muže?“ obrátil se na kapitána.

„Záleží na tom, kam se s námi chcete plavit, sir, a kterou třídu použijete.“

„Kterou třídu? Starý Droll vždycky jezdí první třídou, samozřejmě chci dobrou kajutu. A kam popluji? Řekněme zatím do Fort Gibsonu. Vždycky si můžeme laso ještě o kousek popotáhnout. Berete nuggety?“

„Jistě, s radostí.“

„A co vaše váhy? Jsou poctivé?“

Otázka byla vyřčena jako vtip a navíc tazatelova malá očka šelmovsky zamžikala, takže se kapitán nemohl urazit. Přesto se zatvářil, jako by byl dotčen, a zabručel:

„Podruhé si takovou otázku odpusťte, sir, nebo vás hned hodím přes palubu!“

„Oho! Myslíte, že by se starý Droll dal tak snadno vysadit na vodu? Jen to zkuste!“

„No,“ ustupoval kapitán, „vůči dámám musí být člověk zdvořilý, a jelikož jste tetička, patříte zřejmě k něžnému pohlaví. Nebudu váš dotaz tak přísně posuzovat. Ostatně s placením není tak naspěch.“

„Ó, právě naopak, nechci být dlužníkem ani minutu. To už tak ze zásady, musí-li to být.“

„Well, račte tedy k pokladně.“

Oba muži se vzdálili, a ti, kteří zůstali, vyměňovali si vzájemně názory na toho podivného člověka.

Kapitán přišel zpět na palubu dříve než Droll a hlasem plným netajeného údivu pravil:

„Gentlemen, měli jste vidět ty nuggety! Zajel jednou rukou do rukávu, a když ji z té díry zase vytáhl, měl hrst plnou zlatých zrn, velkých jako hrách, jako lískové oříšky, ba ještě větší! Určitě někde objevil bonanzu!“

Droll zatím zaplatil u pokladny a rozhlížel se po nejbližším okolí. Poblíž stáli Cornelovi lidé. Zvolna se šoural na příď a chvíli si ty muže prohlížel. Na několik okamžiků spočinuly jeho oči na Cornelovi, kterého se pak otázal:

„Jářku, sir, neviděli jsme se už někdy?“

„Nepamatuji se,“ odpověděl tázaný.

„Já mám takový pocit, jako bychom se už jednou potkali. Nebyl jste snad kdysi nahoře na Missouri?“

„Nebyl.“

„Ani ve Fort Sully?“

„Neznám to místo.“

„Hm, směl bych znát vaše ctěné jméno?“

„Proč? K čemu?“

„Protože se mi líbíte, sir! Když najdu v někom zalíbení, nemám pokoj, dokud se nedozvím, jak se jmenuje.“

„Co se mne týče, líbíte se mi také,“ odpověděl Cornel štiplavě, „přesto však nebudu tak nezdvořilý, abych vyzvídal vaše jméno.“

„Proč? Nepokládám to za nezdvořilost a hned bych vám ho řekl. Nemám žádný důvod své jméno tajit. Jen ten, kdo nemá docela čisté úmysly, tají své jméno.“

„Chcete mne snad urážet, sir?“

„Ani zdaleka! Já zásadně neurážím nikoho, jestli vám jde o tohle. Tedy goodbye, a nechte si své jméno pro sebe. Já ho opravdu nepotřebuji znát.“

Obrátil se a odešel.

Ryšavec pro sebe zasyčel: „Tohle mám jen tak spolknout?“

„Proč si to dáš líbit?“ zasmál se jeden z jeho kumpánů. „Na tvém místě bych mu odpověděl jinak!“

„To bys pak špatně dopadl!“

„Pshaw! Ta žába nevypadá zrovna jako nějaký silák.“

„Neměl bys podceňovat muže, který si nechá přiblížit černého pardála až k sobě a pak mu chladnokrevně vpálí kulku do očí. Ne, to není žádný slaboch! Ostatně, není to jenom o něm. Poštval bych proti sobě hned několik dalších, a to nechci. Musíme se vyvarovat všeho, co by budilo zbytečnou pozornost.“

Droll odešel opět na záď a tam přistoupil k oběma rudochům, kteří seděli na balíku tabáku. Když ho uviděli, vstali. Droll k nim rychle pokročil a zvolal:

„Mira el oso viejo y el oso mozo – hleďme, Velký medvěd a Malý medvěd!“

Řekl to španělsky. Věděl tedy dobře, že tito dva rudoši angličtinu jen lámou, španělsky však mluví plynněji a také lépe rozumějí.

„Qué sorpresa, la tia Droll – jaké překvapení, teto Drollová!“ odpověděl starší rudoch.

„Co děláte tady na Východě a na této lodi?“ ptal se Droll a podával přitom oběma ruku.

„Byli jsme v New Orleansu a vracíme se domů. Mnohokrát už zašla luna, co jsme neviděli tvář tety Drollové.“

„Ano, a Malý medvěd je už dvakrát tak velký jako tehdy. Žijí moji rudí bratři v míru se svými sousedy?“

„Oba Medvědi zakopali své válečné sekery do země a nepřejí si, znova je vykopat.“

„Kdy dorazíte ke svým?“

„Nevíme. Velký medvěd nesmí spatřit svůj wigwam, dokud nesmočí nůž v krvi toho, kdo jej urazil.“

„Kdo je to?“

„Bílý muž s ryšavou hlavou. Udeřil Velkého medvěda do tváře.“

„I po čertech! Ten chlapík ztratil všechen rozum. Přece musí vědět, co to znamená, udeřit indiána do tváře, zvláště pokud to je Velký medvěd.“

„Nezná mne. Řekl jsem mu své jméno v řeči mého lidu, a prosím svého bílého bratra, aby o něm pomlčel.“

„Budu mlčet. Teď půjdu k mužům, kteří se mnou chtějí mluvit, ale s oběma Medvědy se ještě uvidím.“

Pokračoval v cestě na záď. Tam se právě objevil otec zachráněné dívky. Oznámil přítomným, že jeho dcera se už uzdravuje. Je jí poměrně dobře, potřebuje jen klid, aby se úplně zotavila. Pak zamířil k rudochům, aby statečnému jinochovi poděkoval za jeho odvážný čin.

Droll slyšel jeho řeč a vyptával se, co se na lodi přihodilo. Když mu Tom všechno vypověděl, prohlásil:

„Ano, to mě od toho hocha nepřekvapuje, očekával bych to od něj. Není to už žádné dítě, ale vyspělý a hotový mladý muž.“

„Znáte jej i jeho otce? Viděl jsem, že jste s nimi mluvil.“

„Několikrát jsem se s nimi setkal na svých toulkách.“

„Setkal? Otec se prohlásil za muže kmene Tonkawa a ten kmen téměř vymírá. Nikdy se nestěhuje a zůstává trvale ve svých bídných rezervacích u Rio Grande.“

„Velký medvěd se však v rezervacích neusadil, zůstal věrný volnému životu svých předků. Putuje, kudy se mu zlíbí, podobně jako náčelník Apačů Vinnetou. Své sídlo tají. Někdy hovoří o svých lidech, kdo však jsou a kde táboří, to jsem se nikdy nedozvěděl. Byl na cestě k nim, nyní ho však zdrží pomsta, která má zasáhnout Cornela.“

„Zmínil se o tom?“

„Ano. Nedopřeje si klidu, dokud se nepomstí. Toho ryšavce pokládám za mrtvého.“

„Také jsem to říkal,“ podotkl Old Firehand. „A jak já znám indiány…“

„Cože?“ tázal se Droll a prohlížel si obra. „Vy už jste také trochu poznal indiány? To se mi nezdá. Postavu máte, že byste mohl skály lámat, ale jinak bych řekl, že se hodíte spíš do salónu než na prérii.“

„Ach běda, tetičko Drollová!“ zasmál se Tom Grosser. „Teď jsi střelil úplně vedle! Hádej trochu, kdo je tento sir?“

„Hádat? Ani mě nenapadne. Proč hádat, když mi to může říct bez hádání!“

„Ne. Tak lehce se to nedovíš. Napovím ti jen, že tento muž patří k nejslavnějším westmenům.“

„Tak! Tedy nejen k slavným, nýbrž dokonce k nejslavnějším?“

„Yes!“

„Podle mého názoru jsou jen dva takoví muži.“ Na chvíli se odmlčel, přivřel jedno oko, druhým zamžikal na Old Firehanda, krátce se zasmál, což znělo asi tak jako v nejvyšší oktávě na klarinetu foukané hihihi, a pak odpověděl: „Ti dva jsou totiž Old Shatterhand a Old Firehand. Protože toho prvního dobře znám, tento sir nemůže být nikdo jiný než Old Firehand. Je to tak?“

„Ano!“ přisvědčil Tom.

„Egad!“ zvolal Droll a ustoupil o dva kroky, aby si muže znovu jedním okem prohlédl. „Jste to opravdu vy, sir? Postavu ovšem máte takovou, jak se vypráví, ale – není to jen žert?“

„A tohle je žert?“ zvolal Old Firehand, chytil Drolla za límec kabátu a třikrát jím kolem sebe zatočil, jako by to bylo pírko. „Je to žert?“ zeptal se podruhé a pak ho postavil na jakousi bednu.

Drollův obličej zbrunátněl. Zalapal po vzduchu a přitom přerývaně volal:

„Zounds, sir, což mě pokládáte za nějaké kyvadlo… nebo za regulátor odstředivosti? Byl jsem snad stvořen k tomu… abych kolem vás lítal? Ještě štěstí, že můj spací pytel je z pevné kůže… kdyby nevydržel, letěl bych po hlavě do řeky! Uff, ale zkouška dopadla dobře, sir, to musím přiznat. Uznávám, že jste skutečně Old Firehand. Zde je má ruka, sir, a kdybyste ji odmítl, hluboce byste mě zarmoutil!“

„Ale kdež! Rád podám ruku každému čestnému člověku, a vám tím spíš, jak skvěle jste se uvedl.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Skolil jste přece pardála!“

„Ach tak! To nebyl zrovna skutek, o kterém by se mělo příliš mluvit. Tomu štěňátku voda příliš nesvědčila a chtělo se zachránit na mém voru. Bohužel jsem nemohl být tak pohostinný.“

„Jen žádnou skromnost, sir! Vím, že se pardál vody nebojí, že je výborný plavec a že by se bez námahy dostal na břeh. Je velké štěstí, že se mu to nepodařilo! Zachránil jste tím život mnoha lidem. Tisknu vám pravici a rád bych, abychom se navzájem blíže seznámili!“

„Je to i mé přání, sir! A nyní navrhuji, abychom si na seznámení dopřáli pořádný doušek. Nevstoupil jsem na tento parník, abych umřel žízní. Pojďme do saloonu!“

S pozváním všichni rádi souhlasili, a když společnost opustila palubu, vyšel ze strojovny černoch, kterému kapitán zakázal podívanou s pardálem. Ve strojovně mu skončila směna, byl vystřídán a teď hledal klidné místečko pro odpolední spánek. Zvolna a mrzutě se šoural kupředu a z výrazu tváře bylo patrné, že stále není v dobré náladě.

Cornel na něho zavolal a pokynul mu, aby šel blíž.

„Oč jde, sir?“ ptal se černoch, když se přiblížil. „Jestli mi chcete dát nějakou práci, obraťte se na stevarda. Moje služba se pasažérů netýká.“

„To vím,“ odpověděl Cornel. „Chci se tě jen zeptat, jestli nemáš chuť na sklenku brandy.“

„Proč ne, sir. Dole ve strojovně vyprahne jazyk i hrdlo a prahnou i játra na troud, ale brandy tu nevidím.“

„Tady máš dolar, přines si, co máš rád, a pak si k nám přisedni.“

Výraz rozmrzelosti z černochova obličeje rázem zmizel. Brzy přinesl dvě plné láhve s několika sklenkami a usedl vedle Cornela. Rychle a hltavě se napil, zakoulel očima a řekl:

„To si dám líbit, sír, takové občerstvení. Našinec si ho nemůže často dopřát. Máte dobré srdce, když dáváte pít ubohému černochovi.“

„Aspoň vidíš, že mně a mým přátelům je černoch stejně milý jako běloch. Všiml jsem si, že jsi zaměstnaný v kotelně. Je to jistě těžká práce, která vysušuje člověka do morku kostí. Předpokládám, že tě kapitán za tu dřinu stodolarovými bankovkami neplatí, a myslel jsem, že ti dobrý doušek přijde vhod.“

„Máte pravdu. Kapitán platí špatně, k pořádnému loku se černoch nedostane. Zálohu kapitán nedá a mně zaplatí teprve po skončené plavbě – damn it!“

„Asi tě moc nemiluje, co?“

„Říká, že mám stále moc velkou žízeň. Jiným ale platí denně, a mně ne. Proto mám žízeň stále větší.“

„No, záleží jen na tobě, jestli si dnes na pití vyděláš, nebo ne. Když mi pomůžeš, vysázím ti několik dobrých dolarů.“

„Několik dolarů? Huzza! Za to by bylo několik plných lahví. Víte, sír, když jde o to, vydělat si na brandy, jsem vám k službám, lepšího člověka nenajdete.“

„Možná. Ale musíš na to jít chytře. Umíš trochu poslouchat, co si kdo povídá?“

„Kde, u koho?“

„V saloonu.“

„Hm,“ zabručel černoch. „A proč, sír?“

„Protože… no, řeknu ti to upřímně.“

Cornel postrčil k černochovi plnou sklenku a důvěrně se k němu naklonil:

„Je tam jeden velký, obrovský chlap, kterému říkají Old Firehand, potom jeden černovous, Tom se jmenuje, a nakonec maškara v dlouhém koženém kabátě, a ta maškara slyší na jméno teta Drollová. Old Firehand je bohatý farmář a ti ostatní jsou jeho hosté. Náhodou jdeme také na tu farmu, chceme tam o žních pracovat. Rádi bychom věděli, co to je za lidi, s kým budeme jednat. Nechci od tebe nic nečestného ani zakázaného.“

„Správně, sír! Nikdo mi nezakázal, abych neposlouchal, když druzí mluví. Mám teď šest hodin volno, můžu dělat, co chci.“

„A do baru můžeš?“

„Nemám tam co dělat, ale nikdo mi to nezakázal. Mohl bych tam třeba něco přinést, nebo odnést. To by však trvalo jen chvilku a moc bych toho neuslyšel.“

„Není tam nějaká práce, abys tam mohl zůstat?“

„Není… a přece! Něco mě napadlo. Okna jsou celá zaprášená, mohl bych je čistit.“

„Nebude to nápadné?“

„Nebude. V baru je pořád někdo, ta práce se tedy nedá dělat v době, kdy tam nikdo není. Je to vlastně stevardova práce, ale já mu moc pomohu, když ji udělám.“

„Stevard se asi bude divit, protože ví, jaká jsi líná kůže.“

„Nebude. On ví, že nemám peníze a že rád piju brandy. Řeknu mu, že mám žízeň a že mu za sklenku vyčistím okna. Nemějte strach, sír, zařídím to dobře. No tak, kolik dolarů mi dáte?“

„Zaplatím ti podle toho, jak cenná bude zpráva, kterou přineseš. Nejméně však tři dolary.“

„All right! Ještě si dám jednu sklenku, plukovníku, než půjdu.“

Když černoch zmizel, zjišťovali Cornelovi kumpáni, co s černochem zamýšlí. Odpověděl jim:

„Jsme ubozí trampové a musíme se starat, abychom se měli trochu líp. Za plavbu jsme zaplatili, a ty peníze musíme dostat zpátky. Čeká nás dlouhá cesta a všichni dobře víte, že naše měšce jsou už dávno prázdné.“

„Ale vždyť jsme se domluvili, že uděláme nádražní pokladnu.“

„To není tak jisté, že se to podaří! Když můžeme přijít k penězům tady, byli bychom blázni, abychom si je nevzali.“

„Takže krádež na lodi, řekni to na rovinu! To je příliš nebezpečné. Jak na to okradený přijde, spustí křik a my budeme první, po kom půjdou.“

„Hlupáku. Taková věc je samozřejmě nebezpečná, ale záleží na tom, jak se provede. Musíme vše uchopit za pravý konec. Když mě budete poslouchat, povede se to, stejně tak, jako to naše hlavní velké číslo, proč se tudy trmácíme!“

„Mluvíš o tom nahoře – na Stříbrném jezeře? Hm, jen jestli si z tebe někdo nevystřelil.“

„Pshaw! Vím, co vím. Teď vám však nemůžu říct všechno dopodrobna. Až tam budeme, dozvíte se to. Do té doby mi musíte věřit. Říkám vám, že tam nahoře je bohatství, které nám postačí až do konce života. Teď však buďte zticha a čekejte, co se dozvíme od toho přihlouplého negra.“

Cornel Brinkley se opřel zády o přepážku a zavřel oči na znamení, že už nechce nic slyšet. Ostatní se pohodlně rozložili. Někteří se snažili usnout, jiní se šeptem bavili o velkém bohatství, které jim Cornel sliboval.

Mezitím černoch se naopak choval velmi mazaně. Nejprve si domluvil práci se stevardem, pak se ztratil v lodní jídelně. Trvalo celou hodinu, než se zase objevil na palubě. Přes ruku měl přehozené nějaké hadry a v ruce kbelík. Takto vyzbrojen se objevil na přídi a přisedl si ke Cornelově společnosti. On, ani nikdo z bandy si nevšiml čtyř bystrých očí, jež je pozorně sledovaly. Ty oči patřily indiánům – Velkému a Malému medvědovi.

„Tak co?“ ptal se Cornel nedočkavě. „Už něco víš?“

„Dělal jsem, co jsem mohl, ale pochybuji, že dostanu víc než slíbené tři dolary. Mýlil jste se, sír.“

„V čem?“

„Ten obr se sice jmenuje Old Firehand, ale farmářem není a nemůže k sobě tedy pozvat ani toho Toma ani tetu Drollovou.“

„Ale sakra!“ zvolal Cornel a tvářil se přitom zklamaně.

„Bohužel, je to tak,“ ujišťoval ho černoch. „Old Firehand je velký lovec a cestuje kamsi nahoru do hor.“

„Kam?“

„To neřekl. Slyšel jsem všechno, neušlo mi ani slovíčko, i když ti tři seděli stranou od ostatních. Seděl s nimi ještě otec toho děvčete, co ho napadl pardál. Její otec se jmenuje Butler a je inženýrem. Chce s nimi také cestovat.“

„Inženýr? Co ten může mít v horách za práci?“

„Našlo se tam ložisko zlata a Butler je má prozkoumat.“

„To je divné. V tom se Old Firehand vyzná jistě líp, než nějaký inženýr.“

„Nejprve však jedou za Butlerovým bratrem. Patří mu prý velká farma a je to moc bohatý muž. V New Orleansu prodal dobytek a obilí a inženýr mu teď veze jeho peníze.“

Cornelovi zasvítily oči. Jinak však ani on, ani žádný z trampů neprozradili jediným pohybem, jak cenná je pro ně ta zpráva.

„Ano, v Kansasu jsou bohatí farmáři,“ podotkl lhostejně Cornel. „Ale ten inženýr je však neopatrný člověk. Mluvil snad o tom, kolik veze?“

„Řekl: devět tisíc papírových dolarů. Řekl to šeptem, ale já jsem mu dobře rozuměl.“

„Hloupost! S takovými penězi přece nebude nikdo sám cestovat. K čemu jsou banky? Jestli padne trampům do drápů, přijde o ně.“

„Nikdo by je u něho nenašel.“

„No, všude jsou prohnaní darebáci.“

„Tam, kde je má, by je nikdo nehledal.“

„A ty to víš?“

„Jasně. Ukazoval je ostatním. Byl jsem poblíž, a tak byl opatrný. Otočil jsem se k nim zády, ale v zrcadle jsem všechno viděl.“

„Hm, zrcadlo klame. Pravou stranu ti ukáže vlevo a levou napravo.“

„To nevím, ani tomu nerozumím, ale co jsem viděl, to jsem viděl. Inženýr má s sebou starý nůž s dutou střenkou, bowie – no a v té rukojeti má schované ty dolary.“

„Tak! To nás ale nezajímá, nejsme zloději. Škoda, že jsem se zmýlil v tom obrovi. Náramně se podobá našemu farmáři. Je stejně velký a také se stejně jmenuje.“

„Třeba je to jeho bratr. Ostatně ten muž s sebou neveze žádné peníze, ty má jen inženýr. A také černovous mluvil o penězích. Jede prý vyplatit své dřevorubce do hor.“

„Kde jsou ti lidé?“

„Teď prý pracují v lesích na řece Black Bear Creek, Černém medvědím potoku, ale já nevím, kde to je.“

„Zato já to tam trochu znám. Black Bear se vlévá při Tuley do Arkansasu. Kolik jich tam může být?“

„Těch rafterů? Asi dvacet. Prý to jsou většinou dobří a silní chlapi. A ten směšný panák v koženém pytli, ten má u sebe nuggetů! Ten je z nich nejbohatší! Rád bych věděl, proč s sebou vláčí tolik zlata, když se jen toulá po prériích.“

„Počkejte, on mluvil o srubech?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Ten boy, co dorazil s Drollem.“