CYBERCRIME

JUDr. Jan Kolouch, Ph.D.

Vydavatel:

CZ.NIC, z. s. p. o.

Milešovská 5, 130 00 Praha 3

Edice CZ.NIC

www.nic.cz

1. vydání, Praha 2016

Kniha vyšla jako 14. publikace v Edici CZ.NIC.

ISBN 978‒80‒88168‒16‒4

© 2016 Jan Kolouch

Toto autorské dílo podléhá licenci Creative Commons (creativecommons.org/licenses/by-nd/3.0/cz/), a to za předpokladu, že zůstane zachováno označení autora díla a prvního vydavatele díla, sdružení CZ.NIC, z. s. p. o. Dílo může být překládáno a následně šířeno v písemné či elektronické formě na území kteréhokoliv státu.

Právní stav byl zohledněn ke dni 1. 8. 2016.

Jan Kolouch

CyberCrime

Edice CZ.NIC

Předmluva vydavatele

Vážený čtenáři,

titulem, který právě držíte v ruce, se sdružení CZ.NIC vrací k problematice bezpečnosti. Po knize Buď pánem svého prostoru, která byla zaměřena především na teenagery a jejíž autoři se pohybovali v americkém prostředí, jsme se tentokrát rozhodli oslovit odborníka českého a vydat knihu zaměřenou komplexněji a odborněji.

Po přečtení knihy rád konstatuji, že Jan Kolouch ve své knize zúročil své bohaté zkušenosti pedagoga, právníka i odborníka na počítačovou bezpečnost a napsal knihu, která bude nejen ozdobou knihovniček, ale zřejmě mnoha lidem bude ležet na stole a budou v ní hojně listovat.

Autor vytvořil text, který obsahuje technické části, které čtenářům pomohou orientovat se ve světě malware, phishingu, darknetu, botnetů a dalších, pro ne zcela technicky zaměřeného uživatele matoucích a odstrašujících pojmů.

Zároveň ovšem kniha obsahuje i právní výklad: analyzuje kybernetickou kriminalitu z pohledu jednotlivých paragrafů, a umožňuje tak získat velké množství cenných informací i těm čtenářům, kteří sice ovládají všechny ty zvláštní technické pojmy, ale svět právních klasifikací, paragrafů a odstavců je jim cizí a neorientují se v něm.

Jsem rád, že máme příležitost vydat právě tento typ knihy. Věřím, že bude užitečná nejen studentům, ale i policistům, členům bezpečnostních týmů a koneckonců i právníkům, kteří přicházejí se světem kyberzločinu do styku stále častěji.

Příjemné čtení a spoustu nových a užitečných informací vám přeje

Martin Peterka, CZ.NIC

Praha, 15. listopadu 2016

Předmluva autora

Předmluva autora

Život bez informačních a komunikačních technologií je pro naši společnost již nemyslitelný. Ne, toto konstatování není zcela přesné. Dovolím si tvrdit, že ve stavu rozvoje společnosti, v jakém se nacházíme, bez zásadních změn, je dokonce nemožný.

Uvědomuji si, že toto vyjádření může pobouřit celou řadu lidí, kteří se rozhodli žít „off-line“, avšak ani ti se v dnešní společnosti nemají šanci vyhnout průniku informačních technologií do svých životů. Virtuální, či rozšířená realita[1] a zejména pak jednotlivé prvky kyberprostoru[2] stále více prostupují do běžného života každého z nás.

Náš svět, ve kterém právě žijeme, a doba digitální, se všemi neodmyslitelnými klady i zápory a nezbytnými technologiemi, se kterými jsme denně spoutáni, mi vždy připomene úryvek z filmu Minority Report.[3] Konkrétně se jedná o průchod Johna Andertona obchodním centrem, při kterém John dostává nabídky na zboží, které je cíleno pouze na něj na základě jeho zvyků, jeho posledních nákupů, jeho zálib atd. Uvedené sci-fi sice má představovat realitu z roku 2054, ale ve skutečnosti se jedná o realitu dnešních technologicky vyspělých společností, ve kterých dochází k prostupu informačních a komunikačních technologií do života každého jedince. Běžně se můžete setkat s geomarketingem v podobě, kterou si sami mnohdy neuvědomujeme. Ivan Bartoš ve své přednášce na Security 2016[4] výstižně popsal stav, kdy se každý z nás stává produktem. Svým způsobem jsme zdrojem informací a dat pro někoho jiného. Otázkou je, kdo je tím „jiným“. Mnoho z Vás si automaticky představí Velkého bratra v podobě KGB, CIA, FBI, NSA aj. Pravda je v současnosti mnohem prozaičtější, oněmi Velkými bratry jsou zpravidla společnosti (komerční či nekomerční organizace), které my, jakožto konzumenti informačních a komunikačních technologií a na ně nabalených aplikací využíváme, s pocitem, že je to „zdarma“. Krásným příkladem předneseným právě v přednášce Ivana Bartoše jsou věrnostní (slevové) karty, přičemž nijak přitom nezáleží na tom, do jakého obchodu máte věrnostní kartu. Podstatou oné hry, kdy se sami stáváme produktem, je vlastní použití oné věrnostní (slevové) karty. Konkrétní obchodní řetězec je pak schopen například vyhodnocovat, jaké zboží se v jaké lokalitě prodává více, je schopen na Vás cílit konkrétní reklamu, či Vám zasílat letáky, samozřejmě s extra slevou, na zboží, které vy, zákazník, kupujete nejvíce. Tento příklad krásně demonstruje to, jak jsme ovlivňováni informačními a komunikačními technologiemi[5] a to i v okamžiku, kdy naše vzájemná interakce probíhá ve světě reálném, nikoli virtuálním.

Nemyslím si, že je možné se oprostit od informačních a komunikačních technologií,[6] a rozhodně nemá být smyslem této knihy potlačovat či dehonestovat tyto technologie jako takové, či Vám tvrdit, že je máte přestat používat. Přínos těchto technologií pro společnost ve všech oblastech lidské činnosti (např. v lékařské vědě, výzkumné činnosti, bezpečnosti, dopravě aj.) je neoddiskutovatelný. Oblast informačních a komunikačních technologií je nejrychleji a nejvíce se rozvíjejícím odvětvím lidské činnosti.

To, co je třeba si uvědomit, je skutečnost, že informace či data a jejich využití v sobě zahrnují značný ekonomický i politický potenciál. Informace a jejich obsah mohou rozhodovat nejen o bytí či nebytí jednotlivce či firmy, ale ve své podstatě jsou schopny ovlivnit celosvětový vývoj.

Využití informačních a komunikačních technologií má však i stinné stránky. Jednou z nich je bezesporu i gigantický a dynamický nárůst „nového druhu“ trestné činnosti, se kterou je třeba se vypořádat tak, aby nedocházelo k ohrožování a porušování zájmů společnosti. Tuto trestnou činnost lze souhrnně nazvat kyberkriminalitou.[7]

Je třeba zmínit, že v celosvětovém měřítku lze pozorovat značnou snahu jak na právní, tak i bezpečnostní úrovni, jejímž cílem je přijmout adekvátní opatření, která by byla schopna reagovat na tento nový a dynamický fenomén současnosti.[8]

Klíčovými body pro rozvoj kyberkriminality se dle mého názoru staly tři skutečnosti.[9] První z nich je propojení čtyř univerzitních počítačů a vytvoření počítačové sítě určené ke sdílení dat.[10] Druhým vytvoření prvního osobního počítače (PC – Personal Computer) společností IBM na konci 80. let 20. století. Třetím a dle mého názoru nejvýznamnějším milníkem je zpřístupnění Internetu[11] široké veřejnosti, včetně úpravy jednotlivých aplikací do uživatelsky přívětivější podoby.[12]

Rozvoj současné digitální společnosti není založen přímo na hospodářském rozvoji spojeném s hmotnými zdroji, ale na rozvoji IT, na připojování stále většího počtu uživatelů do Internetu, ale zejména k aplikacím jako takovým a v neposlední řadě na zisku informací a dat od uživatelů samotných. Tyto změny související s rozvojem IT probíhajícím jak v sociální, tak i ekonomické rovině a jsou jednou z příčin kyberkriminality.

Kyberprostor je v současnosti nejúčinnější a nejnebezpečnější zbraní v rukou pachatelů kybernetické trestné činnosti. Nejde o to, že by byl kyberprostor, či Internet sám o sobě nebezpečný nebo nezabezpečený. Podstatou je, že systém je vždy tak silný, jak je silný jeho nejslabší článek. V tomto případě je tím nejslabším prvkem, víc než kdy jindy, uživatel. Uživatel je vlastně sám sobě a svému okolí největší „hrozbou“, protože byť má právní osobnost,[13] tak často má jen minimální znalosti o svých právech a povinnostech.

Internet se stal součástí našeho každodenního života a zejména jeho multimediální aspekt se velmi rychle rozvíjí. Internet je, ať chceme či nechceme, silnějším a dravějším médiem než televize či jakékoli jiné masmédium. Už nyní může dokonce i prostý uživatel prostřednictvím jednoduchého rozhraní předat či vnutit celé světové populaci svou myšlenku, názory. A je jedno, zda jsou to myšlenky normální, či jakkoli zvrácené.

Na jedné straně Internet nabízí prakticky neomezené možnosti téměř komukoli v získávání a zpracovávání informací téměř o čemkoli, bez nutnosti trávení času v knihovnách či informačních centrech mimo domov (získání předmětných informací je otázkou několika vteřin). Google a Wikipedia se staly relevantním a mnohdy jediným zdrojem informací pro naše rozhodnutí. Internet umožňuje komunikaci sbližující lidi mezi sebou navzájem, usnadňuje řadu aktivit díky možnosti nalezení řešení či návodu, nabízí množství různých informačních kanálů aj. Přitom to vše umožňuje dělat z prostředí domova a s pocitem téměř absolutní anonymity.

Na druhé straně může mít činnost v tomto virtuálním prostředí za následek těžké finanční ztráty, strach ze zásahů do svého soukromí cizími osobami, ztrátu cenných osobních dat, online komunikaci psychicky narušených osob (pedofilů, drogově závislých, filozoficky dezorientovaných apod.), komunikaci těchto osob s našimi vlastními dětmi za našimi zády, domlouvání kriminálních skupin na nezákonné činnosti bez možnosti odposlechu třetí stranou, podvody, neautorizované průniky do soukromých sfér firem, přesměrovávání obchodních zakázek, vykrádání cizích účtů, ničení dat a databází, poškozování autorského práva atd.

Jsem přesvědčen o tom, že nelze připustit, aby se kyberprostor stal prostředím, kde by pachatelé mohli páchat de facto beztrestně jakoukoliv trestnou činnost. Existuje ale pouze jeden výchozí bod pro boj proti kriminalitě v kyberprostoru, a tím je kyberprostor sám. Je třeba pochopit, co vlastně kyberprostor představuje, na jakých principech pracuje, jaké typy kriminality se mohou v tomto virtuálním světě vyskytovat a co vše mohou orgány činné v trestním řízení, ale zejména uživatel sám, proti této protiprávní činnosti dělat.

Jak již bylo řečeno, kyberkriminalita nabývá v poslední době na stále větší intenzitě. Díky její různorodosti dochází k zásahům do široké škály základních lidských práv (např. čl. 10, 13 a 34 zákona č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb., Listina základních práv a svobod.)[14] každého z nás a informační a komunikační technologie se tak stávají prostředky, jimiž dochází k páchání trestné činnosti nebo jsou samy cílem této činnosti.

Výraznou odlišností kybernetické kriminality od ostatních druhů kriminality je její vysoká latentnost, mnohdy vysoká míra tolerance společností (včetně lhostejnosti uživatelů k případným hrozbám), reálná či domnělá anonymita pachatele a jeho obtížná identifikace, jakož i celý proces dokazování. Proto je třeba řešit nejen otázky represivního působení na pachatele, ale je třeba se zabývat také otázkou prevence trestné činnosti v této oblasti, jakož i otázkou možné ochrany společnosti před touto trestnou činností.

Vlastní prevence zmíněných negativních jevů musí nutně začít u koncových uživatelů, neboť v kyberprostoru jsou to právě oni, kdo je typickou první obětí útočníka. Na základě svých zkušeností jsem pevně přesvědčen o tom, že výchova a vzdělávání uživatelů má být nezbytnou součástí prostupu informačních a komunikačních technologií do našich životů. Myslím si, že budování informační gramotnosti by mělo být neodmyslitelně spojeno s tvorbou, distribucí a podporou produktů či služeb, které jsou s informačními a komunikačními technologiemi spojeny. Vlastní vzdělávání v této oblasti, či spíše seznamování se s možnými hrozbami, riziky a negativy IT, by mělo být součástí výuky všech forem studia na všech úrovních školství.

Pokud se jedná o osoby, které se této problematice věnují v rámci své profese, pak jsou na tyto specialisty kladeny ještě vyšší nároky, neboť se musí neustále zdokonalovat a školit, aby byli schopni čelit stále novým a dynamicky narůstajícím útokům páchaným prostředky a v prostředí ICT.

Tato kniha shrnuje názory a zkušenosti, které jsem získal v oblasti kybernetické kriminality a kybernetické bezpečnosti. Od roku 2003 se jako vysokoškolský učitel na katedře trestního práva Policejní akademie ČR v Praze věnuji problematice kybernetické kriminality a možnosti jejího trestněprávního postihu. Od roku 2014 jsem také garantem předmětů Kybernalita/Cybernality na FIT ČVUT. Dále dlouhodobě spolupracuji se sdruženími CESNET a CZ.NIC. V rámci své činnosti přednáším zejména na vysokých školách v ČR k vybraným problémům kyberkriminality a prevence této kriminality. Díky svým zkušenostem jsem byl opakovaně přizván European Union Agency for Network and Information Security (ENISA)[15] jako člen expertního týmu při řešení problematik souvisejících s aplikací práva v souvislosti s CERT/CSIRT týmy. Ve své činnosti jsem zároveň měl možnost řídit a kompletně přebudovat infrastrukturu ICT na vysoké škole, takže se domnívám, že jsem schopen propojit jak ryze technické, tak právní a manažerské aspekty pojící se ke kybernetické kriminalitě a kybernetickým hrozbám.

Kniha, kterou právě čtete, je primárně zaměřena na problematiku kybernetické kriminality a částečně na oblast kybernetické bezpečnosti. Byť se jedná o dvě oblasti, které spolu souvisejí, je třeba tyto dvě oblasti oddělit, neboť se každá ubírá jiným směrem. Jsem si vědom toho, že toto „násilné oddělení“ je v řadě případů nereálné, neboť kybernetický útok či událost, jež zasahuje do oblasti bezpečnosti, může mít zároveň znaky trestného činu, avšak pro účely této knihy se budu snažit primárně věnovat problematice kybernetické kriminality.

Cílem této monografie není detailně popsat veškeré aspekty, které mohou souviset s kyberkriminalitou (zejména technické oblasti jsou vymezeny relativně stručně), nýbrž ukázat především souvislosti a vzájemnou propojenost ICT, práva a bezpečnosti online.

Předložená publikace ideově vychází z monografie Trestně právní ochrana před kybernetickou kriminalitou, kterou jsem zpracoval společně s kolegou JUDr. Petrem Voleveckým, Ph.D., nicméně aktuální verze je podstatně přepracována a rozšířena. Cílem bylo vytvořit publikaci obsahující aktuální informace o kyberkriminalitě a dalších souvisejících aspektech působnosti práva v kyberprostoru, kterou by mohla použít široká veřejnost. Do knihy jsem také zapracoval, ve více či méně přepracované podobě, některé své starší texty (disertační práci, články, prezentace aj.), podobně jsem použil některé fragmenty a myšlenky z prací, které jsem dříve publikoval. Často jsem sám s odstupem času došel k tomu, že jsem své názory revidoval, či pozměnil. Mnohdy jsem k tomu potřeboval slyšet názor jiných, za což jsem jim upřímně vděčný.

Součástí knihy jsou pak i projekty, které jsem realizoval se svými studenty v rámci jejich studentských vědeckých prací, a které demonstrují nebezpečnost chování některých uživatelů v online prostředí.

Identifikační údaje osob použité v příkladech (IP adresy, e-mailové schránky apod.) byly v některých případech pozměněny, na druhou stranu monografie obsahuje celou řadu reálných případů z praxe, u nichž z důvodu objektivnosti byly zachovány informace o skutečných aktérech či detailech útoku.

Posledním, avšak o to významnějším zdrojem informací pro tuto knihu jsou postřehy a náměty studentů, s nimiž jsem měl tu čest diskutovat.

Rozhodně stojí za to, podnítit, ne jen u studentů, diskusi...

Kdykoli rád přivítám jakoukoli zpětnou vazbu od čtenářů této knihy. Vy jste totiž ti, kteří dokáží odhalit chyby a prohřešky, které jsem přehlédl, případně upozornit na témata, která Vás zajímají více. Za jakoukoli vaši zpětnou vazbu jsem vděčný. Tuto knihu jsem se rozhodl vydat pod Creative Commons licencí: CC BY ND.[16]

Závěrem bych chtěl poděkovat všem těm, kdo se o výslednou podobu této knihy zasloužili. Můj dík patří JUDr. Josefu Součkovi, CSc., Andree Kropáčové, Mgr. Juraji Kodyšovi, Bc. Janu Nejedlému, JUDr. Heleně Krejčíkové, Ph.D., mým studentům na PA ČR a FIT ČVUT, jakož i dalším odborníkům, s nimiž jsem měl tu čest spolupracovat a diskutovat. Díky jim za to, že mi otevřeli oči a umožnili mi na problematiku kybernetické bezpečnosti a kriminality nahlížet i z jiných úhlů než doposud. Děkuji všem, kdo byli ochotni číst a připomínkovat rukopis této knihy. Díky za vaše připomínky a náměty.

Poslední dík patří mé rodině, která mi umožňuje být „připojeným bláznem“.

Jan Kolouch

jan.kolouch@cesnet.cz

[1]Viz Oxford Dictionaries. Augmented reality. [online]. [cit. 10. 7. 2016]. Dostupné z: www.oxforddictionaries.com/definition/english/augmented-reality

[2]Blíže k jednotlivým pojmům viz kap. 1.2.1 Kyberprostor (Cyberspace).

[3]Minority Report je americký sci-fi film režiséra Stevena Spielberga z roku 2002.

Blíže k této konkrétní scéně např. [online]. [cit. 10. 7. 2016]. Dostupné z: www.youtube.com/watch?v=4bs9cAeOqZY

[4]Přednáška: „Souhlasím s VOP? Odkliknu a jedu...“ [online]. [cit. 10. 7. 2016]. Dostupné z: konferencesecurity.cz/

[5]Dále jen: ICT či informační a komunikační technologie, IT či informační technologie, IS či informační systémy.

[6]Vyjma případu, kdy se rozhodnete odcestovat na pustý ostrov... ale i tam si Vás Google Earth najde.

[7]Kyberkriminalita je mnohdy označována různými názvy. Domnívám se, že nejvýstižnějším pojmem, označujícím toto protiprávní jednání, je právě pojem kyberkriminalita. V této monografii budou pro označení tohoto jevu používány i pojmy kyberkriminalita, kybernetická kriminalita či kybernetická trestná činnost. Blíže viz kap. 1.1 Kybernetická trestná činnost (Cybercrime).

Pokud bychom vycházeli z doslovného překladu anglického názvu Cybercrime, pak překlad kyberkriminalita není přesný, neboť doslovný překlad tohoto spojení dvou slov je možné přeložit jako: kyber zločin (případně trestný čin). Avšak i v prostředí České republiky je vžit a běžně užíván překlad Convention on Cybercrime, jako Úmluva o kyberkriminalitě, byť tento překlad není, jak je uvedeno výše, doslovný. Domnívám se proto, že i vzhledem k tomuto překladu není pochybením užívání pojmu kyberkriminalita.

Vymezení rozdílů mezi kriminalitou a trestnou činností na tomto úseku bude obsaženo v další části této publikace, stejně jako vymezení názorů různých autorů na přesné označení této trestné činnosti. V publikaci budou jako synonyma využívány zejména pojmy kybernetická trestná činnost a kyberkriminalita.

[8]Např: Fight against cyber crime: cyber patrols and Internet investigation teams to reinforce the EU strategy. [online]. [cit. 10. 7. 2016]. Dostupné z: europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/08/1827

[9]Tyto skutečnosti pak byly podpořeny řadou dalších okolností (např. nedostatek právní úpravy ve vztahu k Internetu, neschopností vynutit právo, pocitem anonymity uživatelů aj.).

[10]Blíže viz ARPANET či NSFNET. Jedná se o období konce 60. let 20. století.

Srov. Historical Maps of Computer Networks. [online]. [cit. 10. 7. 2016]. Dostupné z: personalpages.manchester.ac.uk/staff/m.dodge/cybergeography/atlas/historical.html

[11]Záměrně používám velké písmeno ve slově Internet, pokud jde o vlastní jméno (celosvětovou informační a komunikační síť) malé písmeno pak tam, kde píši o internetu ve smyslu propojených počítačových sítí.

K dalšímu vymezení viz blíže: MATEJKA, Ján. Internet jako objekt práva: hledání rovnováhy autonomie a soukromí. 1. vydání. Praha: CZ.NIC, 2013. ISBN: 978-80-904248-7-6.

Matejka dále uvádí, že: „Je však nepochybné, že malé písmeno patří do trojice pojmů intranet – extranet – internet, užívané rovněž ve významu „komunikační médium“, u nichž píšeme malé písmeno. Pokud jde o velké písmeno, mělo by vyznačovat samotný vlastní název jedinečného produktu, v tomto případě veřejně globálního Internetu.“ Viz s. 19.

[12]Aby se jednalo o kyberkriminalitu, je třeba, aby se toto protiprávní jednání odehrávalo v rámci počítačových sítí.

[13]Mají práva a povinnosti. Uživatelé zakládají, mění a případně ruší právní vztahy.

[14]Dále jen Listina.

Čl. 10

(1) Každý má právo, aby byla zachována jeho lidská důstojnost, osobní čest, dobrá pověst a chráněno jeho jméno.

(2) Každý má právo na ochranu před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života.

(3) Každý má právo na ochranu před neoprávněným shromažďováním, zveřejňováním nebo jiným zneužíváním údajů o své osobě.

Čl. 13

Nikdo nesmí porušit listovní tajemství ani tajemství jiných písemností a záznamů, ať již uchovávaných v soukromí, nebo zasílaných poštou anebo jiným způsobem, s výjimkou případů a způsobem, které stanoví zákon. Stejně se zaručuje tajemství zpráv podávaných telefonem, telegrafem nebo jiným podobným zařízením.

Čl. 34

(1) Práva k výsledkům tvůrčí duševní činnosti jsou chráněna zákonem.

[15]Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací.

[16]Blíže viz kap. 4.10 Internetové (počítačové) pirátství; konkrétně pak kap. 4.10.5 Možná řešení. Bližší informace o creative commons licencích dále naleznete např. na: www.creativecommons.cz/licence-cc/; cs.wikipedia.org/wiki/Creative_Commons

Byť to může znít šíleně, tak se jedná o následující požadavek: Uvedení autora (umožňuje ostatním rozmnožovat, rozšiřovat, vystavovat a sdělovat dílo a z něj odvozená díla pouze při uvedení autora) + Nevytváření odvozených děl (umožňuje ostatním rozšiřovat odvozená díla pouze za podmínek identické licence).

Seznam zkratek

Seznam zkratek

APT

Advanced Persistent Threat

AZ, autorský zákon

Zákon č. 121/2000 Sb., autorský zákon ve znění pozdějších předpisů

BSA

Bussines Software Aliance

C&C

Command-and-control

CERT

Computer Emergency Response Team

CSIRT

Computer Security Incident Response Team

Data retention

Plošné ukládání provozních a lokalizačních údajů u poskytovatelů připojení.

DBE

Dluh/Banka/Exekuce. Jeden z phishingových útoků.

DNS

Domain Name System. Hierarchický systém doménových jmen.

Dodatkový protokol

Dodatkový protokol Rady Evropy č. 189 k Úmluvě o kybernetické kriminalitě.

DoS, DDoS

Denial of Service. Distributed Denial of Service

EC3

European Cybercrime Centre. Evropské centrum pro boj proti kybernetické kriminalitě

EFF

Electronic Frontier Foundation. Mezinárodní nezisková organizace zabývající se ochranou práv a svobody slova v digitálním prostředí.

ENISA

The European Union Agency for Network and Information Security. Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací.

EULA

End User Licence Agreement. Smlouva uzavřená mezi uživatelem a ISP

EXIF

EXchangeable Image File Format. Jedná se o formát metadat, která jsou vkládána do digitálních fotografií, digitálními fotoaparáty.

GPS

Global Positioning System

HTML

Hyper Text Markup Language. Jde o název značkovacího jazyka používaného pro tvorbu webových stránek.

HTTP

Hypertext Transfer Protocol. Internetový protokol určený pro výměnu hypertextových dokumentů ve formátu HTML.

IAP

Internet Access Provider

ICANN

Internet Corporation for Assigned Names and Numbers

ICT

Informační a komunikační technologie

IoT

Internet of Things. Internet věcí.

IS

Informační systém / systémy

ISP

Internet Service Provider. Specificky k českému právu je využíván pojem poskytovatel služeb informační společnosti.

IT

Informační technologie

Krizový zákon

Zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon), ve znění pozdějších předpisů

LEA

Law Enforcement Agencies. Bezpečnostní složky státu.

LIR

Local Internet Registry

Listina

Zákon č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb., Listina základních práv a svobod

MMORPG

Massive(ly)-Multiplayer Online Role-Playing Game – počítačová hra na hrdiny o více hráčích, umožňující zapojení hráčů z celého světa skrze Internet do hry odehrávající se ve virtuálním světě.

NAT

Network Adress Translation. Překlad síťových adres.

OS

Operační systém

OZ, občanský zákoník

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

P2P

Peer-to-peer

PC

Personal Computer. Osobní počítač.

RIR

Regional Internet Registry

SeznamOTP

Seznam One Time Password. Jeden z phishingových útoků.

TOPO, zákon o trestní odpovědnosti právnických osob

Zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob, ve znění pozdějších předpisů

TŘ, trestní řád

Zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů

TZK, trestní zákoník

Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

Úmluva o kyberkriminalitě

Úmluva Rady Evropy č. 185 o kybernetické kriminalitě ze dne 23. listopadu 2001

URL

Uniform Resource Locator. Jednotná adresa zdroje.

Ústava

Ústava České republiky ze dne 16. 12. 1992 jako součást ústavního pořádku České republiky pod č. 1/1993 Sb., ve znění ústavních zákonů č. 347/1997 Sb., č. 300/2000 Sb., č. 395/2001 Sb., č. 448/2001 Sb. a č. 515/2002 Sb.

ÚZČ

Útvar zvláštních činností služby kriminální policie a vyšetřování Policie ČR.

VoIP

Voice over Internet Protocol

ZKB, zákon o kybernetické bezpečnosti

Zákon č. 181/2014 Sb., o kybernetické bezpečnosti a o změně souvisejících zákonů (zákon o kybernetické bezpečnosti), ve znění pozdějších předpisů

ZoEK, zákon o elektronických komunikacích

Zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně dalších zákonů (zákon o elektronických komunikacích), ve znění pozdějších předpisů

ZOOU, zákon o ochraně osobních údajů

Zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, ve znění pozdějších předpisů

ZoP, zákon o přestupcích

Zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů, ve znění pozdějších předpisů

ZoZT, zákon o znalcích a tlumočnících

Zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících, ve znění pozdějších předpisů

ZPČR

Zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, ve znění pozdějších předpisů

ZSIS, zákon o některých službách informační společnosti

Zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů

ZSM

Zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže), ve znění pozdějších předpisů

1 Pojem kybernetické trestné činnosti a pojmy související

„K tomu, aby zlo zvítězilo, stačí jediná věc – aby dobří lidé nedělali nic.“

Edmund Burke

1 Pojem kybernetické trestné činnosti a pojmy související

V této kapitole se pokusím vymezit některé základní pojmy, které jsou důležité pro pochopení problematiky kyberkriminality. Vzhledem k zaměření a rozsahu knihy není možné vysvětlit veškeré pojmosloví související s kyberkriminalitou a IT, k tomuto účelu slouží například specializované slovníky.[17]

1.1 Kybernetická trestná činnost (Cybercrime)

Užívání výpočetní techniky, informačních systémů a informačních technologií a jejich integrace do téměř všech odvětví lidské činnosti je jevem, který je pro dnešní dobu charakteristický. Lze konstatovat, že v podstatě nejde nalézt takovou oblast lidské činnosti, kde by se přímo nebo zprostředkovaně nevyužívala výpočetní technika, resp. informační systém nebo informační či komunikační technologie.

Bohužel, tak jak rostou možnosti užívání těchto vymožeností dnešní doby a vědeckotechnického pokroku, rostou i možnosti a zároveň i četnost jejich zneužívání k páchání trestné činnosti.

Různí autoři i různé právní normy používají pro označení těchto aktivit různé pojmy, mezi které patří: informační,[18] informatická,[19] elektronická kriminalita, softwarová trestná činnost, počítačová trestná činnost (Computer crime), computer-related-crime, počítačová kriminalita, kybernetická trestná činnost, kyberkriminalita aj. U této problematiky přetrvávají rozdíly nejen v označování tohoto jevu, ale rozdílně je chápán též jejich obsahový význam, což mnohdy přispívá k nesprávnému pochopení významu a škodlivosti tohoto druhu trestné činnosti.

Na tomto místě je třeba předně konstatovat terminologickou nejednotnost a různorodost v chápání výše uvedených pojmů. To je do značné míry odůvodněné interdisciplinárností přístupu k řešení dané problematiky. Proto bývají v různých odborných pracích i v právních dokumentech často zaměňovány pojmy „počítačový trestný čin“ s „počítačovou kriminalitou“, „kybernetický trestný čin“ s pojmem „kyberkriminalita“ apod., resp. jsou mnohdy užívány jako synonyma.

V 90. letech 20. století se pro trestnou činnost páchanou pomocí informační techniky ustálil pojem „počítačová kriminalita“ (Computercrime, Computerkriminalität). Smejkal ve své publikaci definuje, v polovině 90. let 20. století, počítačovou kriminalitu, jako různorodou směsici trestných činů, jejichž společným faktorem je počítač, program a data. Pod pojmem počítačová kriminalita „...je třeba chápat páchání trestné činnosti, v níž figuruje počítač jako souhrn hardwarového a softwarového vybavení data nevyjímaje, případně větší množství počítačů samostatných nebo propojených do počítačové sítě, a to buď jako předmět této trestné činnosti, ovšem s výjimkou té trestné činnosti, jejímž předmětem jsou popsaná zařízení jako movité věci, nebo jako nástroje trestné činnosti.“[20] Z uvedené definice je patrné, že počítačová kriminalita se vztahovala pouze na počítačové systémy, jakožto na cíle útoku.

Označení „počítačová kriminalita“ evokuje představu, že trestný čin musí být spáchán na počítači nebo prostřednictvím počítače, nejčastěji počítače osobního (PC – Personal Computer). Takové chápání je dnes zjednodušující, zároveň i poněkud kvantitativně redukuje množství jevů, které lze pod pojem trestná činnost páchaná prostředky informačních a komunikačních technologií zahrnout. Mnohá technická zařízení v dnešní době, díky implementaci mikroprocesorů spolu s jejich miniaturizací, již dávno převzala funkci osobních počítačů (PC), aniž by byla sama za osobní počítače označována. Jedná se o hybridy plnící rozličné funkce, které dříve plnily speciální přístroje. Soudobá technická zařízení umožňující komunikaci mezi sebou a mezi jejich uživateli a jejichž konstrukce je vedena myšlenkou ALL-IN-ONE (vše v jednom) dosahují mnohem větších výpočetních výkonů, než nejmodernější výpočetní jednotky z první poloviny 90. let. A i tyto prostředky,[21] přestože nejsou nazývány počítači, mohou být terčem trestné činnosti či prostředkem k jejímu spáchání. Z těchto důvodů se pojem „počítačová kriminalita“ či „počítačový trestný čin“ v dnešní době již v odborné literatuře téměř nepoužívá. Namísto pojmu „počítač“ je v dnešní době používán spíše výraz „informační a komunikační technologie“ (Information and Communiction Technology – ICT), resp. „trestné činy v ICT“.[22]

V roce 2000 vydala Rada Evropy definici počítačové kriminality pocházející ze Statutu Komise expertů pro zločin v kyberprostoru: „Trestný čin namířený proti integritě, dostupnosti nebo utajení počítačových systémů nebo trestný čin v tradičním smyslu, při kterém je užito moderních informačních a komunikačních technologií.“[23]

Rámcové rozhodnutí Rady EU č. 2002/584/JHA o evropském zatýkacím rozkazu označuje za „computer-related crime“ takové jednání, které směřuje proti počítači, či jednání, kde je počítač prostředkem ke spáchání trestného činu. Ze znění evropského zatýkacího rozkazu pak vychází i definice kyberkriminality.

V mezinárodních úmluvách se pro trestnou činnost páchanou prostředky informačních technologií užívá nejčastěji pojem „kybernetická kriminalita“ a používání tohoto pojmu se z oblasti normativní přeneslo též do slovníku odborné veřejnosti. Pojem kyberkriminalita má obdobný charakter jako pojmy „násilná kriminalita“, „kriminalita mladistvých“, „ekonomická kriminalita“ apod. Takovýmito názvy jsou označovány skupiny trestných činů mající určitý společný faktor, jako např. způsob provedení, osobu pachatele (alespoň druhově) apod. Ve své podstatě přitom může jít o velmi různorodou směsici trestných činů, spojených oním společným faktorem (počítačem, programem, daty).“[24]

Při vymezení obsahu pojmu kybernetická kriminalita si je třeba uvědomit, že spolu s růstem možností využívání informačních a komunikačních prostředků roste i možnost jejich užívání (zneužívání) k páchání trestné činnosti. Proto v podstatě neexistuje jakási univerzální, obecně přijímaná definice, která by rozsah a hloubku tohoto pojmu plně postihla.

Jednu z možných definic počítačové či kybernetické kriminality je možné nalézt i ve Výkladovém slovníku kybernetické bezpečnosti:[25]

Kybernetická kriminalita – Cyber crime

Trestná činnost, v níž figuruje určitým způsobem počítač jako souhrn technického a programového vybavení (včetně dat), nebo pouze některá z jeho komponent, případně větší množství počítačů samostatných nebo propojených do počítačové sítě, a to buď jako předmět zájmu této trestné činnosti (s výjimkou té trestné činnosti, jejímž předmětem jsou popsaná zařízení jako věci movité) nebo jako prostředí (objekt) nebo jako nástroj trestné činnosti.

(Více také Počítačová kriminalita).

Počítačová kriminalita / Kybernetická kriminalita – Computer crime / Cyber crime

Zločin spáchaný pomocí systému zpracování dat nebo počítačové sítě nebo přímo s nimi spojený.

Z těchto dvou definic je patrná snaha o vymezení všech aspektů kybernetické kriminality, avšak autoři se dopustili určitých nepřesností. Zaprvé využívají oba dva uvedené termíny jako synonymum, avšak v definici počítačová kriminalita pomíjí faktory, že počítač je zároveň cílem i prostředkem útoku. Obdobné problémy spojené s vlastním definováním pojmu kybernetická kriminalita je možné nalézt i jinde.

Vzhledem ke snaze o definování pojmu kybernetické kriminality je vhodné využít Úmluvu Rady Evropy č. 185 o kybernetické kriminalitě ze dne 23. listopadu 2001.[26] Tato úmluva však vlastní pojem kyberkriminality nevymezuje. Definuje pouze opatření, která by měla být přijata ratifikující stranou na vnitrostátní úrovni. Tato opatření v oblasti trestního práva hmotného pak vymezují hrubý rámec trestných činů, které jsou považovány za kybernetické trestné činy.[27] Toto rámcové vymezení (spolu s dalšími trestnými činy obsaženými v Dodatkovém protokolu Rady Evropy č. 189 k Úmluvě o kybernetické kriminalitě[28]) poskytuje základní prostor pro jednotnou právní unifikaci trestných činů, které je možné považovat za kybernetické, napříč jednotlivými zeměmi. Vlastní, mnohdy až velmi strohé vymezení daných trestných činů je věci spíše ku prospěchu, neboť nijak neomezuje vnitrostátní (podrobnější či rozpracovanější) implementaci těchto trestných činů, avšak zároveň zaručuje splnění minimálních požadavků (standardů) všemi ratifikujícími stranami.

I z důvodu značné nejednotnosti v názorech na to, co vše je a co není kybernetická kriminalita, v následující části této kapitoly vymezím tento pojem, a to jak z hlediska pozitivního, tak negativního.

Nejobecněji je možné kybernetickou kriminalitu definovat jako jednání namířené proti počítači, případně počítačové síti, nebo jako jednání, při němž je počítač použit jako nástroj pro spáchání trestného činu. Neopomenutelnou skutečností pro to, aby bylo možné uplatnit definici kyberkriminality, je fakt, že počítačová síť, respektive kyberprostor je pak prostředím, v němž se tato činnost odehrává.

Při definici pojmu kybernetická kriminalita je nutno v prvé řadě vymezit pojem kriminalita vůbec. V souvislosti s provozem informačních systémů, výpočetní techniky či komunikačních prostředků dochází k celé řadě jednání, která jsou jistě nežádoucí, ale nejsou postižitelná prostředky trestního práva, přestože mohou být pro společnost značně nebezpečná (škodlivá). Taková jednání a priori nemohou být kvalifikována jako počítačová, informační či jakákoliv jiná kriminalita – nejsou totiž kriminalitou vůbec. Při definování pojmu kriminalita (přičemž tuto definici je možno podat z více úhlů pohledu – sociologicky, trestněprávně atd.) se opíráme o definici kriminality jako o souhrn všech jednání, která lze podřadit pod některou skutkovou podstatu, upravenou trestním zákonem.[29] Podle tohoto vymezení tedy nejsou kriminalitou taková jednání, která nenaplňují žádnou skutkovou podstatu trestného činu, tedy ani přestupku či jiného správního deliktu. Takové vymezení pojmu kriminalita je poměrně přesné a lze s ním vystačit i v oblasti informační a komunikační techniky.

Pro páchání trestných činů v oblasti ICT je však charakteristické, že mnohdy jsou v rámci jejich spáchání používány takové postupy či prostředky, jejichž užití nenaplňuje žádnou skutkovou podstatu trestného činu, avšak jsou nedílnou součástí či předpokladem pro jednání další, které již postižitelné prostředky trestního práva je.[30] Navíc tyto netrestné postupy či prostředky představují v procesu odhalování a objasňování trestné činnosti důležité komponenty, jejichž identifikace a pochopení hraje významnou roli při odhalování pachatelů tohoto druhu trestné činnosti.[31]

Kybernetická kriminalita, resp. kybernetická trestná činnost, představuje jakousi nejširší množinu pro veškerou trestnou činnost, ke které dochází v prostředí informačních a komunikačních technologií. Delikty páchané v rámci této množiny je možno podle různých hledisek dále třídit a označovat různými pojmy. „Internetová kriminalita“, „e-kriminalita“, „kyberterorizmus“ či např. „pirátství“ pak mohou tvořit podmnožiny kybernetické trestné činnosti, přičemž tímto výčtem nedochází k vyčerpání možných podmnožin jednání, které je možné pod pojem kyberkriminalita podřadit.

Pod označením kybernetická kriminalita bývají v odborných publikacích nejčastěji označena taková kriminální jednání, při kterých jsou prostředky informačních a komunikačních technologií:

a) užity jako nástroj pro spáchání trestného činu,

b) cílem útoku pachatele, přičemž tento útok je trestným činem.

Takové vymezení kybernetické kriminality však v dnešní době již neobstojí. Zahrnovalo by totiž i takové trestné činy, při kterých sice dojde k použití informačních technologií, avšak nikoliv v kontextu jejich běžného užívání či určení (např. jde o případy, kdy pachatel ublíží poškozenému na zdraví úderem monitoru či jinou součástí počítače do temene hlavy v úmyslu způsobit ublížení na zdraví; nebo půjde o krádež nákladního automobilu převážejícího počítačové komponenty apod.). Jde o trestné činy, kde je ICT využito mimo svůj rámec určení – např. jako zbraň, jako věc, která má určitou hodnotu vyjádřitelnou penězi, bez ohledu na to, za jakým účelem slouží nebo má sloužit. Při odhalování a objasňování těchto činů se uplatní jiné metodiky vyšetřování (např. metodika vyšetřování krádeží apod.), nikoliv metodika vyšetřování kybernetické kriminality.

Aby bylo možno hovořit o kybernetické kriminalitě, musí být informační a komunikační technologie, které byly ke spáchání trestného činu užity nebo které byly cílem takového činu, zasazeny do určitého kontextu. V tomto duchu je tedy ke dvěma výše uvedeným bodům nutno přiřadit ještě jeden bod, obsahující tuto podmínku. Kybernetická kriminalita pak tedy představuje takovou kriminalitu, kde jsou prostředky informačních a komunikačních technologií:

a) užity jako nástroj pro spáchání trestného činu,

b) jsou cílem útoku pachatele, přičemž tento útok je trestným činem, za podmínky, že jsou tyto prostředky užity či zneužity v informačním, systémovém, programovém či komunikačním prostředí (tedy v kyberprostoru).

Takové vymezení kybernetické kriminality je však stále ještě nedostatečné. Za použití takto stanovených kritérií pro určení, zda je či není konkrétní jednání možno považovat za kybernetickou kriminalitu, dojdeme k závěru, že např. hlediska vymezení účastenství ve smyslu § 24 zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů,[32] je možné spáchat každý úmyslný trestný čin pomocí informačních prostředků (např. osoba přiměje pomocí e-mailových zpráv jiného ke spáchání úmyslného trestného činu vraždy). Obdobně tomu bude i u jiných forem trestné součinnosti (např. podněcování, schvalování trestného činu). Ty lze též spáchat prostřednictvím informačních technologií. Takováto jednání však za kybernetickou kriminalitu označit nelze. Ve svém důsledku by akceptace opačného názoru vedla k jedinému možnému závěru – každý trestný čin, při jehož spáchání pachatel použil jakýmkoliv způsobem informační a komunikační technologie, je kybernetickou kriminalitou. Z tohoto hlediska by se pak těžko hledaly trestné činy, které za kyberkriminalitu považovat nelze.

Z uvedeného vyplývá, že kybernetickou kriminalitu nepostačí vymezit pouze pozitivně, ale je nutno ji vymezit i výčtem jednání, která zásadně za kybernetickou kriminalitu považovat nelze.

Určitý pokus o takové vymezení je možno nalézt v jednom z dokumentů Odboru bezpečnostní politiky Ministerstva vnitra z roku 2006, který vymezuje trestnou činnost na úseku informačních technologií jako „…páchání trestné činnosti, v níž figuruje určitým způsobem počítač jako souhrn technického a programového vybavení včetně dat, nebo pouze některá z jeho komponent, případně větší množství počítačů samostatných nebo propojených do počítačové sítě, a to buď jako předmět této trestné činnosti, ovšem s výjimkou majetkové trestné činnosti, nebo jako nástroj trestné činnosti.“[33]

S tímto negativním vymezením je možno souhlasit jen částečně. Mezi trestné činy hlavy V. trestního zákoníku, tedy mezi majetkové trestné činy, jsou totiž zařazeny i skutkové podstaty trestných činů, které slouží přímo k ochraně informačních a komunikačních technologií (respektive počítačových systémů), jejich součástí, dat na nich uložených, což jsou typické příklady kybernetické trestné činnosti.

V tomto duchu pak bude možno pod pojem kybernetická kriminalita zařadit trestné činy tří různých kategorií:

1) trestné činy, jejichž individuálním objektem charakterizujícím skutkovou podstatu je přímo ochrana počítačového systému, jeho vybavení a součástí před specifickými druhy útoku resp. oprávněné zájmy osob na nerušené užívání těchto technických prostředků,

2) trestné činy, kde je způsob spáchání prostřednictvím informační a komunikační techniky jedním ze znaků skutkové podstaty,

3) ostatní v úvahu připadající trestné činy, které nespadají do první ani druhé kategorie, avšak které mohou být v konkrétním případě též spáchány prostřednictvím informačních technologií a které odpovídají výše uvedené definici, neboť v rámci jejich odhalování a objasňování se mohou uplatnit obdobné postupy jako při vyšetřování trestných činů z 1. a 2. kategorie (např. obdobně zaměřené znalecké posudky).

Klasifikace forem kyberkriminality

Domnívám se, že pokud se chceme zabývat problematikou kyberkriminality, bylo by vhodné alespoň rámcově vymezit, co vše je možné pod tuto trestnou činnost zahrnout. Na závěr této subkapitoly chci proto čtenáři předložit některé klasifikace kybernetické (či počítačové) kriminality tak, jak je vnímají různé právní normy, různí autoři, či organizace, které se věnují boji s kybernetickou kriminalitou. Na těchto členěních chci demonstrovat i genezi pohledu na problematiku kybernetické kriminality.

1. Klasifikace dle Úmluvy o kyberkriminalitě a dle dodatkového protokolu.

Úmluva o kyberkriminalitě dělí kybernetické trestné činy do čtyř kategorií:

1) trestné činy proti utajování, integritě a dostupnosti počítačových dat a systémů

(Offences against the confidentiality, integrity and availability of computer data and systems),

2) trestné činy související s počítači

(Computer-related offences),

3) trestné činy související s obsahem

(Content-related offences),

4) trestné činy související s porušováním autorských práv a práv souvisejících

(Offences related to infringements of copyright and related rights).

Dodatkový protokol pak definuje další kybernetické trestné činy:

1) šíření rasistických a xenofobních materiálů pomocí počítačových systémů

(Dissemination of racist and xenophobic material through computer systems),

2) rasisticky a xenofobně motivované vyhrožování

(Racist and xenophobic motivated threat),

3) rasisticky a xenofobně motivované útoky

(Racist and xenophobic motivated insult),

4) popírání, snižování, schvalování nebo ospravedlňování genocidy nebo zločinů proti lidskosti

(Denial, gross minimisation, approval or justification of genocide or crimes against humanity).

2. Klasifikace Commitee of Experts on Crime in Cyberspace

Dle Statutu Komise expertů Rady Evropy pro zločin v kyberprostoru (Commitee of Experts on Crime in Cyberspace) z roku 2000 lze kyberzločin rozdělit:

1) Dle pozice počítače při páchání trestné činnosti:

• cíl (terč) útoku;

• prostředek (nástroj) útoku.

2) Podle typu činu:

• protiprávní jednání tradiční (např. padělání bankovek aj.)

• protiprávní jednání nová (např. phishing, DDoS aj.)[34]

3. Klasifikace dle eEurope+

Tento dokument členil počítačové zločiny na:

1) Zločiny porušující soukromí

• Nelegální sběr, uchovávání, modifikace, zveřejňování a šíření osobních dat.

2) Zločiny se vztahem k obsahu počítače

• Dětská pornografie, rasizmus, vyzývání k násilí aj.

3) Ekonomické

• Neautorizovaný přístup, sabotáž, hackerství, šíření virů, počítačová špionáž, počítačové padělání a podvody.

4) Zločiny se vztahem k duševnímu vlastnictví[35]

4. Klasifikace počítačové trestné činnosti dle kriminalistiky

Porada a Konrád[36] dělí počítačovou kriminalitu do pěti základních skupin.

1) Neoprávněné zásahy do vstupních dat

• změna vstupního dokladu pro zpracování počítačem,

• vytvoření dokladu obsahujícího nepravdivé údaje pro následné zpracování dat počítačem,

2) Neoprávněné změny v uložených datech

• manipulace s daty, neoprávněný zásah do nich a následný návrat k normálu,

3) Neoprávněné pokyny k počítačovým operacím

• přímý pokyn k provedení operace, či instalace softwaru provádějícího operace automaticky,

4) Neoprávněné pronikání do počítačů, počítačového systému a jeho databází

• informativní vstup do databáze, bez využití informací,

• neoprávněné užívání informací pro vlastní potřeby,

• změny, ničení, či nahrazování informací jinými,

• nelegální „odposlech“ a záznam provozu elektronické komunikace,

5) Napadení cizího počítače, programového vybavení a souborů a dat v databázích

• vytváření programů sloužících k napadení,

• zavedení viru do programového vybavení počítače,

• vlastní napadení viry, či jinými programy.[37]

5. Zaměření Europolu na některé druhy kyberkriminality dle závažnosti

Europol respektuje Úmluvu o kyberkriminalitě a vychází z členění trestných činů v ní obsažených. Pro podporu boje s kyberkriminalitou a pomoc členským státům došlo, v rámci Europolu ke vzniku The European Cyber Crime Centre (EC3).[38] Tento tým jasně deklaroval svoje pole působnosti v rámci boje s kybernetickou trestnou činností a vymezil následující tři oblasti (FP – focal point), kterým se věnuje:

1) FP TERMINAL – Payment fraud. Skupina, která se věnuje a poskytuje podporu při řešení online podvodů.

2) FP Cyborg – High-Tech Crimes. Skupina, která se věnuje a poskytuje podporu při různých kybernetických útocích, jež ovlivňují kritickou infrastrukturu[39] a informační systémy. Zejména se jedná o útoky typu: Malware, Ransomware, Hacking, Phishing, Identity Theft aj.

3) FP Twins – Child Sexual Exploitation. Skupina, která se věnuje a poskytuje podporu při vyšetřování trestné činnosti, při níž dochází k sexuálnímu zneužívání dětí.

Další možné klasifikace kyberkriminality

Existuje i mnoho jiných způsobů klasifikace, pro ilustraci uvádím další možné dělení kyberkriminality.[40]

Na tomto místě si dovolím uvést i klasifikaci, kterou jsem vytvořil na základě vlastních poznatků získaných zejména při interpretaci problematiky kyberkriminality na různých seminářích či konferencích.

Je možné konstatovat, že velmi zjednodušeně lze kyberkriminalitu dělit ze tří hledisek:

1) Dle četnosti (povahy) útoků:

a) porušování práv autorských (viz kap. 4.10 Internetové (počítačové) pirátství. Jde o jednání, které je v rámci kyberprostoru dominantní a při kterém dochází k porušování intelektuálního vlastnictví. Snaha o potírání tohoto jevu je zjevná zejména za strany soukromých organizací hájících práva autorů.);

b) ostatní kybernetické útoky (viz kap. 4 Projevy kyberkriminality. Vyjma kap. 4.10 Internetové (počítačové) pirátství.).

2) Dle postižitelnosti trestním právem:

a) trestním právem řešené jednání (viz kap. 5.2.2 Kvalifikace kybernetických útoků dle Úmluvy o kyberkriminalitě, Dodatkového protokolu a dle trestního zákoníku – některé z uvedených jednání subsumovatelných pod skutkovou podstatu trestného činu);

b) trestním právem neřešené (nepostižitelné) jednání (některé z uvedených jednání není možné, ani za použití přípustné analogie,[41] subsumovat pod zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu. Jedná se například o jednání popsaná v kap. 4.5 Spam a kap. 4.12 DoS, DDoS, DRDoS útoky).

3) Dle míry tolerance většinovou společností:

a) společností tolerované jednání (nejvíce je tolerováno již zmiňované Internetové (počítačové) pirátství);

b) společností neakceptované jednání (např. dětská pornografie – viz kap. 4.13 Šíření závadového obsahu aj.).

1.2 Pojmy související s kybernetickou trestnou činností

1.2.1 Kyberprostor (Cyberspace)

„Konsensuální halucinace každý den zakoušená miliardami oprávněných operátorů všech národů, dětmi, které se učí základy matematiky… Grafická reprezentace dat abstrahovaných z bank všech počítačů lidského systému. Nedomyslitelná komplexnost. Linie světla seřazené v neprostoru mysli, shluky a souhvězdí dat. Jako světla města, ...“

William Gibson: Neuromancer (1984)

Kyberprostor představuje ono pomyslné pískoviště, na kterém se pohybujeme, ale zároveň se jedná o klíčový prvek v definici kybernetické kriminality. Aby bylo možné definovat kyberprostor, je nezbytně nutné vymezit pojem Internet, který právě s kyberprostorem bezprostředně souvisí.[42]

Světové počátky Internetu, který je nezbytnou materiální podstatou kyberprostoru, se datují do 50. let 20. století.[43] V té době došlo k budování a testování sítí propojených počítačů především pro vědeckovýzkumné a vojenské účely. Ačkoli byl Internet vybudován na základech sítí ARPANET a NSFNET,[44] v současné době není nikdo vlastníkem Internetu a neexistuje ani centrální autorita či instituce, která by jej řídila. „Přesto existují instituce podílející se významnou měrou na fungování a dalším rozvoji Internetu. Jako první jmenujme Internet Society (ISOC), jenž sdružuje internetové uživatele. ISOC má dvě hlavní složky, Internet Activities Board (IAB) a Internet Engeneering Task Force (IETF). Obě tyto složky spolupracují s nejvýznamnějšími počítačovými firmami na tvorbě standardů potřebných pro další rozvoj Internetu.“[45]

Osobně se však domnívám, že výsostné postavení v rámci sítě Internet má sdružení ICANN[46] (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers). Do náplně činnosti tohoto sdružení totiž spadá stanovení pravidel pro provoz systému doménových jmen. V současné době se však do popředí stále více dostávají, a větší úlohu hrají ISP.[47]

Materiální (hmotnou) podstatou Internetu je jeho páteřní síť, která vede signál (data) vzduchem, kabely, či jinými přenosovými médii. Technicky se jedná o celosvětovou distribuovanou počítačovou síť složenou z jednotlivých menších sítí, které jsou navzájem spojeny pomocí protokolů IP a tím je umožněna komunikace, přenos dat, informací a poskytování služeb mezi subjekty navzájem. Tím je vlastně vytvořen dynamický, neustále se měnící a vyvíjející systém vázaný na hardware, avšak zároveň vytvářející těžko definovatelný a prakticky neomezený kyberprostor. Lze říci, že kyberprostor je virtuální realitou, nemající konec ani začátek. Tato virtuální realita je však zcela závislá na materiální podstatě, tedy technologiích nacházejících se ve světě reálném. Vzniká tak zajímavý paradox, který sice umožňuje existenci nehmotného média (kyberprostoru), schopného se, díky distribuovanosti hmotného média (prvků sítě, jednotlivých počítačových systémů, cloudových úložišť, propojených služeb, atd.), adaptovat a měnit v případě poškození materiálního média, avšak v případě úplného kolapsu materiálního média (respektive všech jeho součástí) dojde k nevratnému poškození, či zániku kyberprostoru jako takového.

Kyberprostor je také možné definovat jako prostor kybernetických aktivit či jako prostor vytvořený informačními a komunikačními technologiemi, který vytváří virtuální svět (či prostor) jako paralelu k prostoru reálnému.

Pokud jde o legální definici kyberprostoru, je možné využít například znění § 2 písm. a) ZKB, kde je uvedeno, že „kybernetickým prostorem je digitální prostředí umožňující vznik, zpracování a výměnu informací, tvořené informačními systémy, a službami a sítěmi elektronických komunikací.“

Do obecného povědomí se pojem kyberprostor začíná dostávat po vydání deklarace Johna Barlowa (zakladatele Electronic Frontier Foundation): „A Declaration of the Independence of Cyberspace“:

„Vlády Průmyslového světa, vy znavení obři z masa a oceli, přicházím z Kyberprostoru, nového domova Mysli. Jménem budoucnosti vás žádám, abyste nás vy, lidé minulosti, nechali na pokoji. Nejste mezi námi vítáni. Vaše svrchovanost nesahá do míst, kde se scházíme.

Nemáme žádnou volenou vládu a nejspíše ani žádnou mít nebudeme, proto k vám promlouvám s autoritou o nic větší než tou, se kterou vždy mluví sama svoboda. Prohlašuji námi budovaný globální společenský prostor za přirozeně nezávislý na tyraniích, do kterých se nás snažíte uvrhnout. Nemáte žádné morální právo nám vládnout a nemáte ani žádné donucovací prostředky, kterých bychom se skutečně museli obávat.

Vlády odvozují svou spravedlivou moc od souhlasu podřízeného lidu. O náš souhlas jste nežádali a ani jste žádný nedostali. Nezvali jsme vás. Neznáte nás a neznáte ani náš svět. Kyberprostor neleží uvnitř vašich hranic. Nemyslete si, že ho můžete budovat, jako by to byl nějaký veřejný stavební projekt. Nemůžete. Je to přírodní jev, který roste prostřednictvím našich společných činů.

Nezapojili jste se do našeho velkého podmanivého dialogu a nevytvořili jste ani bohatství našich trhů. Neznáte naši kulturu, naše mravy, ani nepsané zákony, které naší společnosti již teď dodávají větší řád, než by mohlo přinést kterékoliv vaše nařízení.

Tvrdíte, že mezi námi jsou problémy, které vy musíte vyřešit. Tohle tvrzení využíváte jako záminku, abyste mohli vtrhnout do našeho výsostného prostoru. Spousta těch problémů vůbec neexistuje. Pokud vzniknou skutečné spory, pokud nastanou křivdy, sami je odhalíme a vyřešíme vlastními prostředky. Vytváříme svou vlastní Společenskou smlouvu. Tohle zřízení vznikne podle podmínek našeho světa, ne toho vašeho. Náš svět je jiný.

Kyberprostor sestává z transakcí, vztahů a myšlenek vůbec, uspořádaných jako stojatá vlna v síti našich komunikací. Náš svět je zároveň všude a nikde, ale není tam, kde žijí tělesné schránky.

Vytváříme svět, kam mohou všichni vstoupit bez výsad a předsudků spjatých s rasou, ekonomickou mocí, vojenskou silou nebo místem narození.

Vytváříme svět, ve kterém může kdokoliv a kdekoliv vyjádřit své přesvědčení, jakkoliv ojedinělé, aniž by se musel bát, že bude násilím umlčen nebo donucen se přizpůsobit.

Vaše právní koncepty majetku, projevu, totožnosti, pohybu a kontextu se na nás nevztahují. Všechny jsou založené na hmotě, a tady žádná hmota není.

Naše identity nemají tělesné schránky, takže na rozdíl od vás nemůžeme zjednat pořádek pomocí fyzického násilí. Věříme, že naše zřízení se vyvine z mravů, osvíceného osobního zájmu a veřejného prospěchu. Naše identity mohou být rozeseté do spousty vašich právních řádů. Všechny naše dílčí kultury budou obecně uznávat jen jediný zákon, Zlaté pravidlo. Doufáme, že naše vlastní řešení problémů budeme moci vybudovat na jeho základě. Jenže nemůžeme přijmout řešení, která se nám snažíte vnutit.

Ve Spojených státech jste dnes vytvořili Zákon o reformě telekomunikací, který popírá vaši vlastní Ústavu a uráží ideály Jeffersona, Washingtona, Milla, Madisona, DeToquevilla a Brandeise. Tyto ideály se teď musejí znovu zrodit v nás.

Děsíte se svých vlastních dětí, protože jsou domorodci ve světě, kde vy budete vždy jen přistěhovalci. Protože se jich bojíte, svěřujete svým byrokratickým aparátům rodičovské povinnosti, ke kterým nemáte odvahu postavit se čelem. V našem světě jsou všechny postoje a projevy lidstva, od těch nejpokleslejších až po ty nejvznešenější, součástí jediného nedělitelného celku, globálního dialogu bitů. Není možné oddělit dusivý vzduch od vzduchu, o který se opírají křídla.

V Číně, Německu, Francii, Rusku, Singapuru, Itálii a Spojených státech se snažíte zahnat virus svobody budováním strážných věží na hranicích Kyberprostoru. Ty sice nákazu mohou na krátkou chvíli zadržet, jenže budou k ničemu ve světě, který brzy zaplaví bitonosná média.

Váš zastarávající informační průmysl se bude snažit upevnit svou pozici navrhováním zákonů, v Americe i jinde, podle kterých by každé slovo na celém světě bylo jejich majetkem. Tyto zákony prohlásí všechny myšlenky jen za další průmyslový výrobek, o nic ušlechtilejší než surové železo. V našem světě se veškeré výtvory lidské mysli dají neomezeně reprodukovat a šířit s nulovými náklady. Globální výměna myšlenek se teď obejde bez vašich továren.

Čím dál více nepřátelské a koloniální praktiky nás staví do stejné pozice, v jaké byli i ti předchozí milovníci svobody a sebeurčení, kteří museli odmítnout autoritu vzdálené neinformované mocnosti. Musíme svá virtuální já prohlásit za nedotknutelná vaší svrchovaností, přestože nadále přijímáme vaši nadvládu nad našimi tělesnými schránkami. Rozprostřeme se po celé Planetě, aby nikdo nemohl uvěznit naše myšlenky.

V Kyberprostoru vytvoříme civilizaci Mysli. Nechť je lidštější a spravedlivější než svět, který v minulosti vytvořily vaše vlády.

Davos, Švýcarsko

8. února 1996“[48]

Osobně jsem přesvědčen o tom, že i po dvaceti letech od vydání této deklarace je její text více než aktuální. Současná společnost se snaží reagovat na obrovský rozmach informačních a komunikačních technologií, jejich vzájemné prolínání a propojování, vznik nových trendů aj. Tato reakce je však mnohdy primárně postavena na vynucování a restrikci, než na pochopení a výchově uživatelů.

Kyberprostor, oproti světu reálnému, je značně specifický a rozhodně je mylné se domnívat, že v něm budou fungovat stejná pravidla, jako ve světě reálném. Obecně je sice možné konstatovat, že na kyberprostor lze aplikovat standardní kritéria,[49] která jsou uplatňována v návaznosti na skutečnou fyzickou lokalizaci dat či informací. Druhou možností je vytvoření nových kritérií, pro aplikaci principu místní působnosti (jedná se o virtuální lokalizaci právních vztahů).[50]

Pro kyberprostor je příznačné, že se do něj propojila značná část společnosti (odhaduje se zapojení přibližně 3,6 miliard obyvatel, přičemž celosvětová populace činí přibližně 7,4 miliard obyvatel).[51] Zároveň je třeba konstatovat, že k masovému zapojení společnosti začalo docházet teprve před cca 15‒20 lety.

Mezi znaky kyberprostoru je možné zařadit jeho decentralizovanost, globálnost, otevřenost, bohatost na informace (a to včetně informací v podobě „informačního smogu“, naprostých nesmyslů, polopravd a lží), interaktivnost a možnost ovlivňování mínění skrze uživatele (avatary[52]). Podstatným charakterem kyberprostoru je, že primární roli v něm zaujímají technologie a na ně navázané služby. V poslední době se čím dál víc ukazuje, že projev světa virtuálního může a má dopady ve světě reálném.[53]

Rychlost a zejména dostupnost přenášených dat se stává klíčovým elementem dnešní doby. Uživatel zpravidla nechce a ani nemá snahu zjišťovat, kudy a jakým způsobem dochází k přenosu dat jím do informačních sítí vložených. Nezajímá ho ani, kde se nachází adresát přenášených dat, či kde jsou data uchovávána, tím dochází k odhmotnění obsahu od fyzické struktury informačních sítí.

Na jednu stranu je možné sledovat situaci, kdy jsou společenské vztahy v kyberprostoru delokalizovány,[54] což s sebou přináší problémy z hlediska aplikace práva, avšak na stranu druhou tato delokalizace umožňuje uživatelům volně („svobodně“ a bez omezení v podobě hranic) komunikovat, zasílat, uchovávat a měnit data.

Kyberprostor je možné si představit jako pomyslný ledovec, kde viditelná část představuje prostor, v němž se běžný uživatel pohybuje při své rutinní práci s ICT.

Obrázek 1: Zobrazení kyberprostoru

Tento ledovec[55] lze rozdělit na následující tři části:

1) Surface Web,

2) Deep Web,

3) Dark Web.

Deep a Dark Weby jsou také často souhrnně označovány jako D4rkN3ts – Darknets. Všechny tyto součásti pak společně vytváří skutečný kyberprostor.[56]

Surface Web (také označován jako Visible Web, Clearnet, Indexed Web aj.) je ta součást kyberprostoru, která je dostupná většinové společnosti a lze se v ní „pohybovat“ za použití standardních prostředků (např. webových prohlížečů aj.). Tato část kyberprostoru v sobě obsahuje služby (stránky), jako jsou např. Google, Facebook, YouTube, Seznam aj. Surface web pak spadá do správy ICANN a má jasně danou strukturu.[57]

Na tomto místě je vhodné zmínit se i o intranetu, respektive o privátních či poloprivátních částech kyberprostoru. Intranet je typicky využíván jako firemní či podniková, počítačová síť (tj. umožňující komunikaci mezi subjekty navzájem, jakož i umožňující přenos dat a informací), avšak tato síť, či její prvek není veřejně dostupný. Tím částečně dochází k vytváření Deep Webu, jakožto jedné ze součástí kyberprostoru. Je třeba si uvědomit, že Darknets nejsou separátní fyzickou sítí, ale že se jedná o aplikační vrstvu v rámci existujících sítí a služeb. Rozdíl spočívá především v indexaci obsahu. Surface web představuje onu indexovanou část kyberprostoru, avšak tato indexace činí přibližně pouhé 4 % z celkového objemu kyberprostoru. Oněch 96 % obsahu pak připadá právě na Darknets.

Jsem přesvědčen o tom, že je třeba vymýtit tvrzení, která přirovnávají Darknet k prostředí, v němž se nemáte pohybovat. Stejně jako budete ve světě reálném vykázáni z určité oblasti, protože tam například probíhá demolice, tak je vhodné respektovat určitá doporučení a omezení i ve světě virtuálním. Pro pohyb v kyberprostoru je třeba pochopit základní principy, na nichž funguje připojení vašeho počítačového systému do tohoto prostředí[58] a stejně tak je třeba znát podstatu a pravidla poskytovaných či nabízených služeb. Například vytvořením své soukromé VPN[59] mezi dvěma specifickými počítačovými systémy již vstupujete do prostředí Darknetu. Avšak bez tohoto připojení se v mnoha společnostech nejste schopni připojit k pracovnímu počítači, nebo nemůžete navštívit své oblíbené sociální sítě například z území Čínské lidové republiky.

Vždy pak vyvstane otázka: Je to hrozba? Pro řadu uživatelů budou Darknets vždy představovat hrozbu a nelze u nich změnit názor na to, že jde pouze o prostředí, kde se prodávají drogy, zbraně a dětská pornografie. Pro druhou skupinu lidí pak Darknets představují „…internet pod Internetem, jehož základní ideou je neregulované a necenzurované prostředí…“[60] a nástroj Tor Browser, běžný nástroj umožňující nesvobodným svobodnou komunikaci. Než něco odsoudíme, je vhodné se seznámit s podstatou fungování konkrétní věci.

Při plném respektování minimálních základních pravidel Darknets nepředstavují takovou hrozbu, jak mnohá média prezentují.[61] Řadu nástrojů a prostředků, pomocí nichž můžu páchat kybernetickou či jinou trestnou činnost, mohu zcela legálně získat i v rámci Surface Webu například na stránkách www.alibaba.com. Jen pro zajímavost si zkuste zadat do vyhledávače na této stránce výraz card skimmer. Nemíním nikoho navádět k páchání trestné činnosti, jen se snažím poukázat na to, že pokud se někdo rozhodne spáchat trestný čin, pak si prostředek k jeho spáchání může obstarat kdekoliv.

Na druhou stranu je třeba objektivně přiznat, že v oblasti Dark Webu je možné snadněji narazit na všechny výše zmiňované negativní jevy, jako je prodej drog, dětská pornografie aj.

Princip fungování Darknetu je zpravidla postaven na připojení se na bázi Friend-to-friend (F2F) / Peer-to-peer (P2P). Mezi nejznámější „anonymní sítě“, či anonymizéry patří: Freenet[62] a TOR project.[63]

Asi nejznámějším příkladem tržiště v rámci Darknetu, byl Silk Road (silkroad6ownowfk.onion, zakladatel: Ross Ulbricht, screen stránky Silk Road je uveden na obrázku č. 2 – Tržiště Silk Road), který zahájil svoji činnost v roce 2011 a uzavřen byl v říjnu 2013 v rámci akce FBI. Podstatou Silk Roadu byla snaha o zachování anonymity jak prodávajícího, tak kupujícího. Transakce byly hrazeny prostřednictvím virtuální měny (v tomto případě Bitcoin[64]) a účty, jež si jednotliví uživatelé zakládali, byly fiktivní. Rozmach Silk Roadu byl spojen především s prodejem drog a s teritoriálním umístěním většiny uživatelů (USA – distribuce zakoupených drog pak zpravidla nenarážela na problémy teritoriality a s nimi spojené procedury, jako je celní kontrola zboží převáženého mezi jednotlivými suverénními státy). Nicméně kromě drog bylo možné na tomto tržišti získat například kradený software; ukradené přihlašovací údaje k e-mailovým adresám, sociálním účtům; falešné či kradené občanské a řidičské průkazy, pasy; kreditní karty; zbraně; padělané zboží všeho druhu aj. Různé zdroje uvádí,[65] že obrat stránky (po dobu jejího fungování) činil okolo 9 519 664 Bitcoinů a bylo zde 957 079 registrovaných uživatelů.

Obrázek 2: Tržiště Silk Road

V rámci služby Silk Road byl vždy určitý poplatek z každé transakce připsán na účet Rosse Ulbrichta. Ulbricht byl obviněn z praní špinavých peněz, obchodování s drogami, protivládní konspiraci a hackerství. FBI zajistilo Bitcoiny (26 000 BTC) v hodnotě přibližně 4 milionů dolarů a byly zajištěny finanční prostředky Rosse Ulbrichta pocházející z této trestné činnosti.

Po uzavření Silk Road založili stejní administrátoři, ještě v roce 2013, tržiště Silk Road 2.0. Toto tržiště bylo uzavřeno v rámci společné akce Europolu a FBI dne 17. 10. 2014 (viz Obrázek 3). Dle vyjádření vyšetřovatelů[66] docházelo v rámci tržiště Silk Road 2.0 k transakcím s měsíčním obratem přibližně 8 milionů dolarů, přičemž drogy činily až 70 % prodávaného zboží.

Obrázek 3: Printscreen zobrazující uzavření tržiště Silk Road 2.0

Praxe však ukazuje, že pokud ve virtuálním prostředí jednu službu zakáži nebo jinak znepřístupním, pak na její místo téměř okamžitě nastoupí služby nové, obdobné, mnohdy lépe zabezpečené. Jako příklad je možné uvést seznam tržišť, které fungují v Darknetu, a který naleznete na www.deepdotweb.com/dark-net-market-comparison-chart/.

Obrázek 4: Seznam tržišť, které fungují v Darknetu

V současnosti je jedním z oblíbených tržišť tržiště Alphabay. V porovnání se Silk Road 1.0 a 2.0 je třeba konstatovat, že zde dochází k nabízení téměř identického zboží.

Obrázek 5: Nabídka malware na tržišti AlphaBay Market

Nicméně i v oblasti Dark Webu a aktivit zde prováděných je možné pozorovat určitý posun. Například v roce 2015 bylo možné na Hidden Wiki (kpvz7ki2v5agwt35.onion) nalézt návod i stránky na stažení The Pedophile’s handbook (viz Obrázek 6). Nicméně správce Hidden Wiki se v současnosti jasně a velmi striktně distancuje od podobných aktivit (viz Obrázek 7 – Vyjádření správce The Hidden Wiki k vyhledávání dětské pornografie). Netvrdím, že tímto činem vymizí tisíce pedofilů či jiných osob, které se chtějí dopouštět trestné činnosti, z Dark Webu, avšak je možné pozorovat snahu uživatelů a správců o regulaci obsahu i v prostředí, kde de facto žádná regulace fungovat nemusí. Je mi jasné, že pod Dark Webem může vzniknout Dark Dark Web, či Pitch Black Web, ale i v tomto prostředí záleží na uživateli, správci a dalších osobách, jaké aktivity připustí (budou tolerovat) a jaké už ne.

Obrázek 6: The Pedophile‘s handbook

Obrázek 7: Vyjádření správce The Hidden Wiki k vyhledávání dětské pornografie

Na závěr chci říci, že je možné být anonymní, ovšem pouze za podmínky, že máte dostatečné znalosti ICT, Internetu, jste důslední a máte dostatek času a často i zdrojů. Avšak jako lidé často chybujeme a neuvědomujeme si, že anonymizace jednoho připojení není synonymem pro anonymizaci sítě. Je možné anonymizovat například připojení počítačového systému do počítačové sítě, avšak například využívané služby uchovávají a předávají informace o aktivitách uživatele a počítačovém systému jako takovém.[67]

Domnívám se, že je mnohem lepší pochopit, poznat a porozumět, než pouze zakazovat či nepovolovat. Veškeré tyto aktivity pouze zákonitě vzbudí touhu po zakázaném a neznámém. Cestou k poznání je podle mě pochopení alespoň základních principů, na nichž funguje svět ICT.[68]

1.2.2 Kybernetický útok (Cyber attack)

Prosise a Mandiva charakterizují tzv. „počítačovou bezpečnostní událost“ (kterou lze chápat jako počítačový útok či počítačový trestný čin), jako nezákonnou, nepovolenou, neautorizovanou, nepřijatelnou akci, která zahrnuje počítačový systém či počítačovou síť. Tato akce může být zaměřena například na krádež osobních údajů, spam či jiné obtěžování, zpronevěru, šíření či držení dětské pornografie aj.[69]

Jirásek a kol. definují kybernetický útok, jako: „Útok na IT infrastrukturu za účelem způsobit poškození a získat citlivé či strategicky důležité informace. Používá se nejčastěji v kontextu politicky či vojensky motivovaných útoků.“[70]

Takovéto vymezení kybernetického útoku by bylo značně zužující a nepostihující všechny negativní aktivity uživatelů kyberprostoru,[71] zejména z toho důvodu, že kumulativně slučuje podmínky poškození IT a získání informací. Kybernetickým útokem přitom může být i jednání v podobě sociálního inženýrství,[72] kde je jediným cílem získat informace, či naopak útok DoS, či DDoS,[73] kde může být jediným cílem potlačení (tedy nikoliv poškození) funkčnosti jednoho či více počítačových systémů, případně poskytovaných služeb.

Na základě výše uvedeného je tedy možné kybernetický útok[74] definovat jako jakékoli protiprávní jednání útočníka v kyberprostoru, které směřuje proti zájmům jiné osoby.[75] Tato jednání nemusí mít vždy podobu trestného činu, podstatné je, že narušují běžný způsob života poškozeného. Kybernetický útok může být dokonán, stejně jako může být ve stádiu přípravy či pokusu.[76]

Kybernetický trestný čin musí být zároveň kybernetickým útokem, avšak ne každý kybernetický útok musí být trestným činem. Řadu kybernetických útoků je, i díky absenci trestněprávní normy, možné subsumovat pod jednání, které bude mít povahu správněprávního, či občanskoprávního deliktu, případně se nemusí jednat o jednání, které je postižitelné jakoukoli právní normou (může jít např. pouze o nemorální či nechtěné jednání).

Úspěšnost kybernetického útoku typicky spočívá v porušení některého z prvků, které tvoří kybernetickou bezpečnost (lidé, procesy a technologie). Tyto prvky je třeba uplatňovat, případně modifikovat v průběhu celého jejich životního cyklu. Zejména jde o prevenci, detekci a rekci na útok.[77] Bezpečnost IT, informací a dat je také přímo závislá na repektování principů „C“ „I“ „A“.[78]

Obrázek 8: Prvky kybernetické bezpečnosti

Pokud chceme definovat pojem kybernetický útok, je vhodné využít i definice, které vyplývají ze zákona o kybernetické bezpečnosti. Tento zákon totiž definuje v § 7 pojmy kybernetická bezpečnostní událost a kybernetický bezpečnostní incident. Kybernetickou bezpečnostní událostí je „událost, která může způsobit narušení bezpečnosti informací v informačních systémech nebo narušení bezpečnosti služeb anebo bezpečnosti a integrity sítí elektronických komunikací.“ De facto jde o událost bez zatím reálného negativního následku pro daný komunikační nebo informační systém, ve své podstatě se jedná pouze o hrozbu, která však musí být reálná.

Kybernetickým bezpečnostním incidentem je „narušení bezpečnosti informací v informačních systémech nebo narušení bezpečnosti služeb anebo bezpečnosti a integrity sítí elektronických komunikací v důsledku kybernetické bezpečnostní události.“ Kybernetický bezpečnostní incident tak představuje samotné narušení bezpečnosti informací v informačních systémech nebo narušení bezpečnosti služeb anebo bezpečnosti a integrity sítí elektronických komunikací, tj. narušení informačního nebo komunikačního systému s negativním dopadem.

1.2.3 Počítač (Počítačový systém)

Pojmy počítač a počítačový systém jsou na tomto místě uváděny a vysvětlovány záměrně, neboť i když může být na první pohled patrné, že se jedná o notoriety, trestní zákoník tyto pojmy užívá[79] a jejich vymezení z pohledu práva nemusí být vždy jednoznačné.

Existuje celá řada definic pojmu počítač.

1) Za počítač je možné označit zařízení, které se vyznačuje následujícími rysy: zařízení obsahuje centrální procesorovou jednotku, schopnou řídit se programovým kódem a schopnou ovládat přidružené periferie a další části počítače; dále zařízení obsahuje médium pro ukládání dat (paměť, disk aj.). Mezi nepovinné prvky počítače se pak řadí zařízení pro vstup dat (klávesnice, myš aj.), zobrazovací zařízení (nejčastěji se jedná o monitor, ale může se jednat i o projektor či jiné zobrazovací zařízení) a jiné periferie.[80]

2) Počítačem je funkční jednotka schopná provádět rozsáhlé výpočty, včetně mnoha aritmetických a logických operací, bez zásahu člověka.[81]

3) Počítačem je každá funkční jednotka schopná provádět výpočty a operace bez lidského zásahu a podle určitého programu, zařízení na zpracování, uchovávání a využívání dat, která převádí na číselné kódy.[82]

4) Jde o soubor technického vybavení (hardware) schopného vyplňovat posloupnost předem stanovených příkazů. Tyto příkazy jsou ve formě programu nebo sady programů (software).

5) „V nejobecnějším smyslu lze za počítač považovat přístroj, který může být naprogramován za účelem samostatné realizace aritmetických a logických operací.“[83]

6) „Elektronické zařízení, které je schopné přijímat informace (data) v určité formě a provádět sekvenci operací v souladu s předem nastavenou, ale variabilní sadou procesních instrukcí (program) za účelem vytvoření výsledku ve formě informací nebo signálů.“[84]

Veškerá činnost počítače musí být předem naprogramována. Počítač je prostřednictvím paměťových médií schopen uchovávat informace, které do něj mohou být vkládány, zpracovávány a transformovány, nebo je počítač může zpětně poskytovat ve vnímatelné podobě (na zobrazovacím zařízení, jako zvukové signály, případně jako určité činnosti při řízení výrobních procesů).

Pojem počítačový systém je pojmem, který je využíván trestním zákoníkem a který byl do našeho právního řádu včleněn na základě ratifikace Úmluvy o kyberkriminalitě. V čl. 1 písm. a) této Úmluvy je definován počítačový systém jako „jakékoli zařízení nebo skupina propojených nebo přidružených zařízení, z nichž jedno nebo více provádí automatické zpracování dat podle programu.“

Počítačový systém je tedy funkční jednotkou, která je složena z jednoho nebo více počítačů a přidruženého software, využívající paměťové médium pro všechny, nebo část programů a dat nezbytných pro vykonání programů.

Počítačový systém může být samostatnou funkční jednotkou (pracující samostatně – např. osobní počítač, notebook, smartphone aj.), nebo může jít o soubor několika vzájemně propojených počítačových systémů (např. počítačová síť).[85]

Příkladem počítačového systému je osobní počítač (včetně připojených periferií), bankomat (ATM), mobilní telefon, PDA, tablet, herní konzole (např. Sony Playstation, PSP, Wii, Xbox 360) aj. Mezi počítačové systémy je však možné například zařadit i televize či jiné domácí spotřebiče umožňující spouštění aplikací, včetně připojení na Internet, či systémy v automobilech, poskytující obdobné funkce. V současné době, zjednodušeně řečeno, je za počítačový systém možné považovat téměř každé zařízení, které splňuje podmínky Internet of Things (IoT).[86] Relativně komplexním počítačovým systémem je Internet jako takový.

Lze konstatovat, že počítačový systém je souhrnem technických a programových prostředků, jejichž variabilita je značná a uvedený výčet je pouze orientační a zdaleka nepostihující všechny možnosti. Vývojem techniky se tak i rozsah zařízení, které spadají do definice počítačového systému, značně posouvá.[87]

1.2.3.1 Hardware

Hardware (z angl. významu: „technické vybavení“). Pojem hardware vyjadřuje souhrn hmotných technických prostředků umožňujících nebo rozšiřujících provozování počítačového systému.[88] Jde o veškeré fyzické zařízení, které je třeba pro funkci systémů zpracování informací. Je to v podstatě počítač sám. Negativním vyjádřením lze uvést, že hardware je vše, co není programovým vybavením (software). Hardware je možné rozčlenit na dvě skupiny:

1) Vnitřní vybavení počítače. Jedná se o součásti hardwaru, bez kterých by nebyla možná vlastní činnost počítače. Těmito nezbytnými komponentami jsou: základní deska s obvody, paměť, procesor, napájecí zdroj. Mezi současné standardní vnitřní vybavení počítače však dále patří harddisk, grafická karta (umožňující vizualizaci činnosti počítače), mechaniky paměťových médií (FDD, CD, DVD, CD-RW, DVD-RW, Blu-Ray, čtečky karet), porty/řadiče (ATA-PATA/SATA, PCI, USB, FireWire, E-SATA aj.), síťové komponenty (umožňující komunikaci v rámci sítí), zvukové a televizní karty aj.

2) Periferie (peripheral, či peripheral device).[89] Jedná se o zařízení, která ve své podstatě nejsou nezbytně nutná k samotnému provozu počítače (pouze rozšiřuje možnosti jeho využití). „V širším slova smyslu se za periferii považuje cokoli kromě základní desky počítače s jeho procesorem (periferií tedy je: paměť, disk, disketová mechanika, porty, klávesnice, monitor), v užším slova smyslu pak až zařízení připojovaná k počítači externě a skutečně nepotřebná k obvyklému provozu i ovládání počítače.“[90] Nejběžněji je periferie chápána právě v užším slova smyslu, tak jak je zde uvedeno. V tomto pojetí se jedná o zařízení, které se různými metodami (kabely, infračervený přenos, technologie Bluetooth, WiFi aj.) připojuje k počítači. Periferií je například klávesnice, myš, monitor, tablet, externí paměťová zařízení, tiskárna, datový projektor, optické senzory, scanner, plotr, externí modem, joystick aj.

Za předmět sloužící k ovládání počítačového systému je možné považovat některé z výše uvedených periferií (např. klávesnice, myš, tablet aj.).

Procesor (Central Processing Unit – CPU) je nezbytnou součástí každého počítače. Tato základní elektronická součást počítače je schopna provádět strojové instrukce. Dochází v ní ke kontrole a provedení všech zadaných operací.[91]

Hlavními součástmi procesoru jsou: aritmeticko-logická jednotka (ALU – tato jednotka provádí vlastní výpočetní operace), registry (lze rozlišovat registry obecné a řídící) a řadič. Řadič řídí činnost procesoru, neboť zprostředkovává načítání strojových instrukcí z paměti, jejich dekódování, provedení a následné uložení výsledků. Pokud má obvod v sobě více procesorových jednotek, pak je označován jako vícejádrový procesor (přičemž uváděn je počet fyzických a virtuálních jader).

Současné počítače v sobě kromě hlavní procesorové jednotky mají zabudovány zpravidla další „podpůrné“ procesorové jednotky, které s hlavní procesorovou jednotkou spolupracují. Tyto jednotky slouží např. pro provádění výpočtů pro grafické výstupy (GPU), zajištění WiFi, Bluetooth komunikace, příjem GPS aj.

Paměťové nebo záznamové médium (případně datový nosič či nosič informací) je externí nebo interní prostředek k zápisu a uchovávání dat. Kromě popsaných pevných disků jsou to nejčastěji diskety, kompaktní disky s různou hustotou zápisu (CD, DVD, Blu-Ray), paměťové karty (SD, MMC, CF karty, SDHC aj.), elektronické paměti typu USB (flashdisky) apod. Paměťovým médiem jsou však i operační paměti.

Operační paměť (vnitřní či hlavní paměť. Anglicky: main memory, internal memory, primary storage) je nezbytnou součástí počítače, neboť umožňuje čtení i zápis dat, nad nimiž programy vykonávají operace. Operační paměť je s procesorem spojena pomocí rychlé sběrnice a procesor má okamžitý, či přímý přístup k této paměti,[92] respektive k přímo požadované buňce operační paměti. Operační paměť je rozdělena do paměťových míst (buněk), které mají definovanou velikost (typicky 1, 2, 4 či 8 bytů). Toto rozdělení se nazývá fyzický adresový prostor (FAP) a slouží k:

• přidělování paměťových regionů na požádání procesů,

• uvolňování paměťových regionů na požádání procesů,

• udržování informací o obsazení adresového prostoru,

• zabezpečení ochrany paměti (zabránění přístupu procesu k paměti mimo jeho přidělený region).

V současných počítačích je operační paměť v podobě RAM (Random Access Memory). Jedná se o polovodičovou paměť, která je typicky volatilní (dochází ke ztrátě uložených dat v případě odpojení od zdroje napájení) a dynamická. Mimo paměti RAM se v počítači nachází i paměť ROM (Read Only Memory), která umožňuje pouze čtení, nikoliv však zápis dat. Tato paměť typicky slouží pro uchování základního řídícího software počítače (BIOS: Basic Input Output System. Tato paměť je součástí polovodičové desky – základní desky), či pro uchování firmware aj. Paměť ROM je energeticky nezávislá.

Základní deska (mainboard, motherboard) propojuje jednotlivé součásti počítače do fungujícího celku. Přes základní desku dochází k napájení jednotlivých komponent. Základní deska obsahuje integrované obvody zabudované v čipové sadě (chipset). Fyzicky se může jednat o jeden či dva čipy, přičemž čipová sada rozhoduje o tom, jaký procesor a operační paměť lze k základní desce připojit.

Harddisk (pevný disk) je paměťové médium zabudované v počítači sloužící k ukládání a uchování dat a programů, instalaci a načtení systému. Povrch disku je rozdělen do sektorů, které mají přesně definované umístění a obsahují příslušná data. Alokační tabulka disku (jedná se nejčastěji o tabulku FAT či NTSF, která je na pevně daném místě disku) určuje, v jakém sektoru disku se data nacházejí. Toto určení má význam zejména z hlediska znaleckého zkoumání paměťových médií. V současnosti se kapacita jednotlivých pevných disků pohybuje v rozmezí několika desítek či stovek MB až po několik TB. Pevné disky mohou být propojeny i v tzv. diskovém poli nejčastěji prostřednictvím SCSI (Small Computers System Interface), či SATA, PATA aj.

Server je výkonný počítačový systém, užívaný nejčastěji v počítačové síti jako zdroj dat a programů pro koncové počítače, tzv. klienty nebo pracovní stanice. Pracovní stanice mohou všechny současně pracovat s daty na serveru, přičemž využívají jeho diskové kapacity a programy uložené na jeho discích. Serverů může být zapojeno v síti i několik a každý z nich může plnit specifickou funkci (např. tiskový server, databázový server, terminal server, firewall aj.).

Pokud bychom chtěli graficky znázornit současný počítačový systém, pak by jedním z vhodných zobrazení mohlo být to následující (Modré[93] bloky jsou povinné a bez nich nemůže počítačový systém fungovat. Šedé bloky pak představují periferii v užším či širším slova smyslu. Zároveň je třeba konstatovat, že počítačový systém musí využívat přidružený software pro to, aby mohl fungovat.):

Obrázek 9: Grafické zobrazení počítačového systému a jeho částí

1.2.3.2 Software

Mezi pojmy programové vybavení, počítačový program a software je rozdíl. Nejširším pojmem je software (softwarový produkt), který v sobě zahrnuje nejen počítačový program, ale i databáze a multimédia apod.

Z hlediska přehlednosti budou vymezeny všechny výše uvedené pojmy, nicméně je třeba uvést, že české i mezinárodní právní normy pracují jak s pojmem počítačový program, tak pojmem programové vybavení či software.[94] Mnohdy jsou tyto pojmy využívány jako synonyma, avšak nelze než zopakovat, že mezi vlastními pojmy existují určité odlišnosti.

Programové vybavení (někdy nepřesně označované jako software) je součást výpočetní techniky. Jsou to programy a přidružená dokumentace, jimiž je doplněno technické vybavení počítače, aby bylo umožněno jeho využití.[95]

Programové vybavení v sobě zahrnuje programy počítačů, počítačové programy včetně software. Jedná se o programy, procedury, pravidla a příslušnou dokumentaci systému zpracování informací nebo jejich část.[96]

Software je anglický výraz označující veškeré programové či netechnické vybavení, nutné k provozu počítačů. Software zahrnuje programy od základních vstupně/výstupních systémů (BIOS) a jednoduchých utilit přes operační systémy [nejčastěji MS Windows v různých verzích a OS Linux], grafická rozhraní a veškeré aplikace, od jednoduchých až po komplexní programové systémy.[97] „Software jsou instrukce, které způsobí, že počítač může být využit. Označuje tedy „logickou“ část počítače, kterou nelze vnímat přímo lidskými smysly, tj. „vidět ji nebo si na ni sáhnout“. V širším slova smyslu to jsou veškeré informace, které jsou v počítači nějakým způsobem uloženy a dále se dělí podle způsobu použití do dvou základních skupin. Jsou to PROGRAMY a DATA.“[98]

Počítačový program je charakterizován jako zápis algoritmu v takovém tvaru, ve kterém jej systém na zpracování údajů dokáže zpracovat. Lze jej charakterizovat jako ucelený souhrn instrukcí (příkazů), pomocí nichž provádí počítač určitou činnost. Program je tvořen souborem nebo více soubory, které jsou v úhrnu dostatečně schopné provádět předepsanou činnost. Příbuznými termíny, mezi kterými lze těžko vymezit ostrou hranici, jsou:

• aplikace, čímž se označuje obvykle komplexnější souhrn často i několika programů, které plní úkoly dané oblasti;

• software, čímž se označuje jakékoli programové vybavení počítače, které je ucelené spíše svým vnějším zjevem.[99]

Dle Šámala je počítačový program souborem instrukcí, které mohou být počítačovým systémem provedeny pro dosažení zamýšleného účinku. „Lze ho definovat i tak, že jde o množinu příkazů, instrukcí, deklarací a popř. jiných prvků programovacího jazyka, vyjadřující algoritmus řešení nějakého problému.“[100]

Počítačový program je chráněn jako dílo literární,[101] bez ohledu na formu jeho vyjádření, a to včetně přípravných koncepčních materiálů. Chráněny však nejsou myšlenky a principy, na nichž je založen jakýkoliv prvek počítačového programu.

Program je zapsán ve strojovém (binárním) kódu či zdrojovém kódu.

Strojový kód je souhrn operací či příkazů vyjádřených v řetězci přirozených číslic v binárním tvaru. Jedná se o základní podobu povelů, které je stroj schopen přečíst.

Zdrojový kód je (v informatice) označení zápisu textu počítačového programu v některém programovacím jazyce, který je uložen v jednom nebo více textových souborech. „Zdrojový text a jeho převod do binárního kódu tvoří celek jako dílo (pokud splňují další znaky autorského díla).[102]

Zdrojový kód je nadřazen kódu strojovému.

Příklady některého software

Public domain jsou programy, které jsou volně šiřitelné a lze je jakýmkoli způsobem dále upravovat a používat, aniž by se osoba vystavovala případné trestní odpovědnosti. Public domain programy jsou chráněny jako autorská díla. Jde o program určený pro volné užití (jedná se např. o 7-Zip, SQLite, CERN httpd aj.)

Firmware je základním programovým vybavením počítače (BIOS) uloženým v paměti ROM. Firmware v sobě obsahuje programy a funkce, které jsou relativně neměnné a nevyjímatelné (jedná se např. MB BIOS, GPU BIOS aj.).

Freeware jsou programy, které jsou volně šiřitelné, autor však nedovoluje jejich úpravu a modifikaci. Freeware zcela podléhá ochraně prostředky autorského a trestního zákona (jedná se např. Audacity, Imgburn, Itunes, CCleaner, Recuva, Google Chrome, Opera aj.).

Shareware jsou programy, které jsou určeny k vyzkoušení a které lze volně šířit. Po definovaném čase, případně počtu spuštění, může program přestat fungovat a uživatel je vyzýván k zaregistrování (další legální používání je pak možné pouze po zakoupení licence). Shareware je obvykle distribuován ve verzi, která je oproti registrované verzi nějakým způsobem omezená (funkčně nebo časově) a zpravidla slouží k tomu, aby se uživatel seznámil s programem před jeho zakoupením. Shareware programy jsou chráněny jako autorská díla (jedná se např. CommView, File Scavenger, MP3 Speed Changer, WinRAR aj.).

1.2.3.3 Data a informace

Dle Úmluvy o kyberkriminalitě[103] se počítačovými daty rozumí „jakékoli vyjádření faktů, informací nebo pojmů ve formě vhodné pro zpracování v počítačovém systému, včetně programu způsobilého zapříčinit provedení funkce počítačovým systémem.“

1.3 Počítačové sítě a jejich fungování

1.3.1 Počítačová síť (Computer network)

Protokoly počítačových sítí a Internetu podle modelu ISO/OSI

OSI Model

Layer (Vrstva)

Data

1.3.2 Internet Protocol a IP adresa

1.3.3 MAC Adresa

1.4 ISP (Internet Service Provider)

Poskytovatel služby informační společnosti