Přeložil Jaroslav Bojanovský

BORTBYTAREN

Copyright © Anders de la Motte 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024

ISBN 978-80-242-9751-4

Obsah

Pátek

Smilla

Pondělí

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Smilla

Úterý

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Smilla

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Askerová

Hill

Středa

Askerová

Askerová

Hill

Askerová

Smilla

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Hill

Čtvrtek

Askerová

Askerová

Hill

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Smilla

Askerová

Askerová

Vyměňovač

Hill

Pátek

Askerová

Smilla

Askerová

Smilla

Askerová

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Smilla

Askerová

Hill

Smilla

Sobota

Askerová

Hill

Askerová

Smilla

Hill

Askerová

Vyměňovač

Askerová

Askerová

Askerová

Hill

Askerová

Smilla

Neděle

Askerová

Askerová

Askerová

Askerová

Smilla

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Pondělí

Askerová

Smilla

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Hellman

Smilla

Hellman

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Hellman

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Smilla

Askerová

Askerová

Hellman

Smilla

Hellman

Vyměňovač

Askerová

Vyměňovač

Askerová

O tři dny později

Hill

Askerová

Poděkování autora

Vyměňovač

Jednoho jarního večera, když mu bylo osm, odběhl a už se nevrátil.

V jednom okamžiku si hrál s několika staršími dětmi v lese – a během následujícího byl pryč.

Všichni lidé z okolí ho zoufale hledali v dešti a nočním chladu. Stále vzrušenějšími hlasy, znějícími mezi vrcholky smrků, opakovaně volali jeho jméno, ale nebylo to nic platné – jako by se propadl do země.

Našli ho až krátce po svítání, když už jejich naděje pohasínala, ve skalní rozsedlině. Byl do nitky promočený a měl horečku.

Fakt, že ho nalezli, na jeho tváři nevyvolal ani pláč, ani úsměv. Jen se díval před sebe prázdnýma očima. O tom, co se mu stalo, nebyl schopen mluvit. Nepoznával ani vlastní rodiče.

Alespoň takhle mu to pak bylo řečeno.

Událost si pamatuje jen tak, jak si člověk pamatuje staré pohádky. Slyšel ji tolikrát, že se s ní téměř ztotožnil.

Ale jen téměř.

O to víc si vzpomíná na to, co následovalo.

Tuhé nemocniční povlečení. Lidé v bílém, jejich soucitné úsměvy, šeptající hlasy. Pronikavá bolest hlavy a horečnaté sny, při nichž se probouzel skrznaskrz propocený a s prudce bušícím srdcem. Zdálo se mu o tmavých vlhkých místech hluboko v nitru hory, o ocelových dveřích, řetězech, mrazivém strachu a o palčivé bolesti. Zánět mozkových blan mu ustoupil až po několika týdnech. Teprve pak směl odjet domů.

Připadal si jako cizinec. Máma mu musela ukázat, kde je jeho pokoj. Nejméně stokrát se jí ptal, zda je to opravdu jeho domov.

Až mnohem později pochopil souvislosti. Důvod, proč si nedokáže vzpomenout na nic ze svého dětství, co předcházelo oné noci. Proč má hlavu plnou zdeformovaných myšlenek a temných tužeb.

Je vyměněný.

Je někým, kdo přišel místo chlapce, který zmizel v lese.

Bytost zrozená z bolesti a horečnatých snů, která sice vypadá jako člověk, ale ve skutečnosti je to netvor.

Takhle začíná příběh Pána hory.

Pátek

Smilla

„Tamhle je to!“

MM běží před ní a Smilla mu sotva stačí. Od téměř zarostlé lesní cesty, kde nechali stát auto, ušli nejméně kilometr. Vegetaci kolem nich tvoří pochmurně modrý jehličnatý les, v němž se občas objevují listnaté křoviny ve zlatistých říjnových barvách. Na některých místech rostou ostružiny s trny, které se zachytávají o šaty a svědí na kůži.

„Počkej!“ zavolá na něj Smilla.

Běží po svahu, po listí, klouže to. Smille podjede noha, spadne na kolena. Do zátylku se jí zaryje řemínek. Systémový fotoaparát je těžký, ale ve slabém osvětlení dělá zdaleka nejlepší snímky.

Zvedne se, oklepe si listí z kolenou. MM mezitím zmizel v křoví.

Co tam vidí?

„MM!“ volá na něho. On si přeje, aby mu tak říkala, přestože má moc krásné jméno: Malik Mansur. Je stejně něžné jako jeho oči.

Oficiálně už není jejím partnerem. Od začátku léta spolu nejsou, i když předstírají opak. Oba našlapují kolem skutečnosti, že se Smilla brzy vrátí do Paříže.

Když to s ním v létě ukončila, MM byl naštvaný, žárlivý, psal jí nehezké esemesky. Ale teď je všechno jako dřív. Skoro.

MM během čtyř měsíců vyzrál, zmužněl, je atraktivnější.

Dokonce i trochu nebezpečný.

I sex s ním je lepší, mnohem lepší.

Že by v době, kdy byla pryč, potkal nějakou jinou?

Zaznamenala drobné náznaky, ale nechtěla se vyptávat.

Takhle je to jednodušší.

„Smillo!“ zavolá jeho hlas z křoví.

Smilla dál stoupá vzhůru. Dává si teď větší pozor, kam šlape.

Na vrcholu kopce je terén plošší. Pod sebou mají jistě nejméně padesát metrů skály. Možná i víc.

„Smillo!“

MM se objeví těsně u ní. Hoří mu tváře, tak jak to má ráda.

„Tady je to!“

Stavba, na niž ukazuje, je tak nízká a zarostlá, že je sotva vidět.

Vypadá jako pochmurný betonový kiosek. Jenže tam, kde by měla být okna, jsou dvojité mříže, které vyplňují šedé kameny dosedající těsně na sebe. Smille připomínají ohradu na zahradě na jejich chatě ve Falsterbu. Zvedne fotoaparát a udělá pár snímků.

„Filtr z kamenů,“ vysvětlí MM a pohladí jednu z mříží. „Tenhle bunkr slouží jako horní přívod vzduchu. Přesně jak říkal kámoš.“ Jeho hlas je nervózní a současně vzrušený.

Táhne ji za roh stavby.

V době, kdy spolu nebyli, zesílil jeho zájem o to, čemu se říká urban exploration. Možná to souvisí s přednáškami, které teď na univerzitě navštěvuje. Architektura zanikajících míst. Každopádně o tom neustále mluví. I o svém úžasném pedagogovi Martinu Hillovi.

MM potkal svého nového kamaráda možná právě na těchto přednáškách. V tomhle ohledu je ale MM podstatně tajemnější.

Za bunkrem se ze země zvedá kus skály, velký blok pokrytý mechem. Skála vypadá ve fotoaparátu skoro jako živá. Choulí se, čeká.

Smilla se zachvěje. Uvědomí si, jak daleko je odsud k autu. Jak těžké by bylo se k němu vrátit, kdyby se něco stalo.

Dotkne se kapsy u bundy. Mobil je na svém místě. Ale není zapnutý.

Když tankovali benzin, daleko odsud, MM trval na tom, aby si oba vypnuli mobily. Prý to kamarádovi slíbil.

Tahle expedice je totiž supertajná, vysvětloval jí. Výjimečná.

„Tady, koukni!“ MM ukazuje na zadní část bunkru. Kus stěny je tam posunutý. V otvoru je tma.

„Dveře jsou otevřený, přesně jak říkal.“

Smilla se pokouší sdílet jeho nadšení.

Přesto se nedokáže zbavit nepříjemného pocitu.

„Jak že se ten tvůj kamarád jmenuje?“ zeptá se.

„Kdo? Berg?“

„Berg? On se tak fakt jmenuje?“

MM pokrčí rameny.

„Znáte se jen několik měsíců,“ pokračuje Smilla, „a přesto ti dal skvělý tip na tenhle tunel? Na jeskynní déšť?“

MM ji buď neslyší, anebo ignoruje. Plně se věnuje zkoumání vchodu. Dveře jsou z betonu, nejméně půl metru silné.

Mezera je úzká. Smilla na okamžik zadoufá, že se miniaturním průchodem nebude možné protáhnout.

MM je ale jako vždy k nezastavení. Shodí ze zad ruksak a provlékne se dovnitř.

„Pojď! Taky to zvládneš!“

Smilla pár vteřin váhá.

Doma má počítač plný fotek z jiných expedic. Opuštěné továrny, domy, zapomenutá místa – přesně jako tohle.

Ale fotku jeskynního deště ještě nemá. Tento jev se vyskytuje pouze na několika málo místech v podzemí, kde jsou pro to potřebné podmínky. Vlhkost pak vytváří ve vzduchu viditelné kapičky. MM ví, že by si to moc ráda vyfotila. Smilla teď přesto dál váhá.

Nejsou začátečníci. Mají s sebou mobily, svítilny i náhradní baterie. Jenže toto místo – les, vyvýšená poloha, schoulené skalní bloky a těžké betonové dveře – na Smillu působí skličujícím dojmem.

A pak je tu ještě ten kamarád. Berg.

Naprosto běžné švédské příjmení.

Přesto jí zní zvláštně.

Berg. Hora. Skála.

Znovu se zadívá na kamenné bloky. Připomínají jí trolly z nějaké staré pohádkové knížky. Prastaré obyvatele žijící v nitru skal. Zlé bytosti.

„Tak pojď!“

MM vystrčí z otvoru ruku. Jeho hlas začal být netrpělivý. Ve tmě se mihne jeho vzrušený obličej.

Smilla stále váhá. Ze všeho nejraději by se otočila a vrátila se k autu. Zapnula by telefon a někomu zavolala – mámě, tátovi, sestře, komukoli, jen aby uslyšela jiný hlas. Svěřila by se, kde se nachází. A že chce jet domů, hned.

Jenže vtom se obličej MM změní. Objeví se na něm úsměv, který jí takovou dobu scházel a který ji vždy dostane do kolen.

„Smillo, tak už pojď!“ naléhá vlídně.

Smilla ještě na okamžik zaváhá.

Pak se ale chopí jeho ruky a dovolí mu, aby ji protáhl dovnitř.

Místnost za dveřmi je malá. Stěny, podlaha, strop. Všechno ze šedého betonu.

Na vnitřní straně dveří, jimiž se právě prosmykli, je umístěná velká zrezivělá kulatá rukojeť zamykacího zařízení. Vypadá jako volant. Smille na ní i na zámku něco vadí, je jí to nepříjemné.

MM si toho ale zřejmě nevšiml.

„Vidíš?“ říká vzrušeně a přejede svítilnou po stěnách. „Není to tady posprejovaný. To znamená, že tu skoro nikdo nebyl. Brána dole je zablokovaná a zaplombovaná. Tohle je jediný vchod.“

Smilla se nezatváří nadšeně, ale přikývne.

Z díry v podlaze trčí konce dvou madel šedého žebříku, po celé délce ho obklopuje mříž.

Smilla do otvoru posvítí.

Do tváře ji udeří proud studeného vzduchu, v němž je cítit voda, horniny a kov. Dech hory. Smilla to slovní spojení zahlédla na některém webovém fóru ohledně urbexu a tehdy se jí moc líbilo. Jenže když teď z hloubky vychází onen pach, už jí ta slova tak krásná nepřipadají. Baterka dole odhalí podobnou místnost, další podlahu s otvorem, další žebřík vedoucí do tmy.

„Pojď!“

MM si pověsí svítilnu se šňůrkou na krk, chytne se madla žebříku a začne se spouštět dolů.

Smilla opět váhá. Ohlédne se ke vchodu. To velké kolo na něm jí vadí, neví proč. Zesiluje to její neklid.

MM už ale brzy bude o patro níž, nemůže ho nechat sestupovat samotného.

Chytne se madel a pokračuje za ním.

Povrch madel je studený a hrubý. Místa, kde se galvanizovanou vrstvou prokousal rez, pokrývají hnědé skvrny.

Srdce jí tluče čím dál silněji.

MM se v druhé místnosti skoro nezastaví, jen kolem sebe posvítí baterkou. Tady už není beton, jen skalní stěny. Prostor je o několik metrů krychlových větší než bunkr, ale jinak zcela prázdný. MM už slézá po žebříku do dalšího otvoru, znovu klesá do tmy.

Hora mlčí, zní v ní jen jejich pohyby a zadýchané funění.

Třetí místnost je opět o něco větší. Ani v ní není nic, co by MM přimělo, aby se zastavil. Dech hory stále sílí. Smilla si fotoaparát přehodí na záda, aby nenarážel do příček žebříku.

„MM, počkej chvilku!“

MM se zastaví, jen pár metrů pod ní.

„Co je?“

„Nic, jen si chci trochu vydechnout. Hrozně to ženeš! Vždyť si to tady ani nestačíme prohlídnout!“

„Jsme už skoro v tunelu. Vidím dno.“

MM nečeká na odpověď a leze dolů.

Smille nezbývá než ho následovat.

Žebřík končí ve čtvrté místnosti – nedosedá přímo na zem, trčí metr nad ní. Na podlahu se z něj musejí opatrně spustit.

„Oni ho uřízli,“ vysvětluje MM, zatímco pomáhá Smille. „Určitě proto, aby se lidi nedostali až do tunelu.“

Smilla vydechne. Dál se nedostanou. Cítí úlevu i zklamání. Ohlédne se. Čtvrtá místnost je možná čtyřikrát tak velká jako ta v bunkru. Hranaté skalní stěny jsou vlhké.

„Podívej!“

MM posvítí na podlahu, do otvoru, jímž by správně měl vést zbytek žebříku. Z podlahy tu trčí dva lesklé úchyty, Smilla si jich v první chvíli nevšimla. Pár vteřin trvá, než pochopí: je to další žebřík, novější, aluminiový.

Opět se jí zmocní nepříjemný pocit.

„Počkej!“ zavolá znovu na MM, ale ten už leze dolů.

Než Smilla stihne dojít k otvoru, zmizí z dohledu.

„MM, počkej!“ Neposlouchá ji.

Dech hory je nyní tak silný, že Smilla si musí přiložit k nosu hřbet dlaně.

„Wow!“ zahaleká MM. „Dělej, tohle musíš vidět!“

Aluminiový žebřík měří asi pět metrů. Přímo pod ním je kaluž obklopená ostrou kamennou drtí.

Tento prostor je větší než všechny předešlé. Na několika místech leží na podlaze kameny a zrezivělé kusy zdeformovaného kovu. Kratší stěna místnosti je otevřená, vede do chodby, z níž proudí vlhký vzduch, který následně stoupá k otvoru ve stropě.

MM už prochází chodbou. Smilla vidí jeho pohybující se svítilnu. Slyší jeho rozrušený hlas, rozléhá se mezi kamennými stěnami: „Smillo, pojď! Pospěš si!“

Chodba prudce klesá. Sklon a kamenná drť způsobí, že Smilla do prostoru, do něhož MM došel, málem vpadne.

Zhluboka se nadechne. Pochybnosti a neklid náhle mizí.

„Tak co?“ řekne MM s jedním ze svých úsměvů, které se jí tolik líbí.

„Fantazie,“ vydechne Smilla.

Prostor, o němž se domnívali, že je to železniční tunel, je ve skutečnosti obrovská protáhlá jeskyně. Na délku měří nejméně sto metrů a na jejím konci se nachází masivní kamenná brána. Lze ji zahlédnout v místech, kam ještě dosvítí jejich baterky.

Výška prostoru je nejméně deset metrů. Stěny sestávají z betonu a surové horniny, po níž stékají stružky vody. Podlaha připomíná mělké jezero, nad jehož hladinu vyčuhují v místech, kde oba právě stanuli, kolejnice. Ční z ní asi do výšky deseti centimetrů, ovšem směrem k bráně mizí, protože u ní je voda hlubší.

Z černé vody trčí na několika místech i kameny, které pravděpodobně odpadly ze stropu. Po pravé straně jeskyně se táhne nakládací rampa s dvojími zrezivělými ocelovými vraty. Nejsou to ale vrata, kolejnice nebo brána, které MM a Smillu tolik fascinují. Jsou nadšení vzduchem.

Proud studeného vlhkého vzduchu přicházející z místností, jimiž sem pronikli, je natolik silný, že se v jeskyni otáčí.

Ve světle baterky vidí, že se v něm tvoří malé, přesto dobře zřetelné kapičky vody.

„Jeskynní déšť,“ pronese slavnostně Smilla.

„Já ti to říkal!“ ušklíbne se MM. „Co Berg slíbí, to platí.“

Smilla odloží baterku na skalní výstupek a začne fotit.

„Posviť tam!“ požádá o pomoc MM. „Vyskoč na tu rampu!“

Smilla fotí a uděluje mu příkazy, kam má baterkami namířit.

MM přestane po chvíli funkce asistenta bavit a začne zkoumat vrata u rampy.

Smilla dál fotografuje. Je tu málo světla, pokud chce, aby fotky vypadaly podle jejích představ, musí baterkou pohybovat a měnit nastavení přístroje.

Těší se, jak si později snímky zvětší. Některý si možná pověsí v Paříži do ložnice.

Její práci přeruší přidušený zvuk.

Zní to jako výkřik.

Rozhlédne se, hledá MM, ale nikde ho nevidí.

Teprve nyní si všimne, že levá vrata na rampě jsou otevřená.

„MM?“ Ozvěna v jeskyni opakuje její hlas. „Maliku?“

Žádná odpověď. Smilla zakašle – nejen proto, že je jí zima.

Znovu ji zachvátí nepříjemný pocit, tentokrát s dvojnásobnou silou.

Zadívá se na otevřená vrata. Hned za jejich prahem je černočerná tma.

Najednou jí dojde, co jí vadilo na velkém kole na vnitřní straně vchodových dveřích v bunkru.

Pootevřené betonové dveře mají velkou rukojeť na vnitřní straně.

Zvnějšku jsou zcela hladké.

To znamená, že ten, kdo je pootevřel, to musel provést zevnitř. Otevřel je přesně do takové šířky, aby se jimi mohl protáhnout člověk. Působí to jako návnada.

A pak to jméno.

Berg.

Smille zničehonic zatrne, má chuť utéct. Všechno ještě zhoršuje černá tma za vraty. Srdce se jí prudce rozbuší.

Měla by odsud zmizet. Hned.

Běžet zpátky k žebříku a co nejrychleji vylézt na světlo.

Jedna část jejího já si nepřeje nic jiného.

Ale ta druhá, rozumnější, jí říká, že MM se třeba mohl zranit. Možná teď leží hned za vraty a potřebuje její pomoc. Může jít o vteřiny.

„MM!“ zavolá znovu.

Ozvěně v jeskyni nikdo neodpoví, po několika vteřinách utichne.

Smilla vytáhne mobil a zapne ho. Samozřejmě je to hloupý nápad. Zbytečně tím ztrácí vteřiny a nedozví se nic víc, než že v nitru hory není signál.

Zasune mobil zpět do kapsy a snaží se zklidnit.

Pak pomalu přistoupí k černému otvoru vrat.

Šíří se z něj slabý zápach. Zatuchlina, jakou nezná. Dech hory jako by se proměnil. Je silnější, syrovější.

Zápach ji vyděsí. A v něčem ji ještě víc ujistí.

Tohle je hrozné místo.

Místo, jemuž vládne zlo.

Nemá ale na vybranou, musí jít dál.

Do tmy.

Pondělí

Askerová

Leo Askerová se probouzí se svíravým pocitem. Je to jakési neblahé tušení, varování, že se jí něco přihodí.

Něco vážného, na co se nestihla připravit.

Může to souviset s novým případem.

Od pátku se pohřešuje mladá dvojice, zmizela beze stopy.

Askerová už ale podobné věci řešila dřív, a tuhle zlověstnou předtuchu přitom neměla.

Pocit ne a ne ustoupit, navzdory stovce kliků a stejnému počtu sklapovaček provedených na podlaze ložnice. Pošmourno a temnota za oknem ho spíš ještě posiluje.

Je stále říjen, stromům v parku zůstávají podzimní barvy.

Askerová mívá jindy tuhle část roku ráda.

Svěží vzduch, hejna hus letících ve tvaru písmene V na vysokém nebi.

Dnes ráno je ale chladno s vlhkou mlhou, počasí jako by – podobně jako její mrazení v žaludku – varovalo před tím, co se blíží.

V zimě bývá ve Skåne obvykle větrno a padá ledově studený déšť. Člověk má pocit, že mu proniká přímo do duše. Leo zimu i chladno nesnáší.

Už si jich užila dost, stačí jí to na celý život.

Je potřeba se zocelit, říkával jí Prepper-Per. Nepohodlí a bolest znamenají, že se tělo zbavuje lenosti.

Nepřekvapuje ji, že si na něj vzpomněla. Zlověstné pocity pro něj byly vždycky typické. Žil jimi.

Velký dům jí nepatří, hlídá ho rodině, která je právě v cizině. Bydlí v pokoji pro hosty. V jednom z pokojů pro hosty.

Jde o starobylou pompézní vilu, opravit ji stálo mnoho milionů švédských korun.

Měděné střechy, balkony, klasické parkety, štuky.

Velké okno s výhledem na jezero.

Askerová tu bývá málokdy. Domů se vrací pozdě večer, odchází brzy ráno. Takhle jí to vyhovuje.

V parním boxu si dá horkou sprchu, obleče si džíny, košili a sako. V obrovské kuchyni spěšně vypije nad mramorovou linkou espresso a mezitím se podívá na instagram Smilly Holstové.

Žádné nové příspěvky – ani na jejím účtu, ani na účtu jejího přítele. Jen selfie z pátku, poslední doklad o tom, že jsou naživu.

Policii se ozvala v sobotu večer Smillina rodina, protože Smilla jim v tu dobu už čtyřiadvacet hodin nebrala telefon. Vyšetřování bylo zahájeno téměř okamžitě, což je jinak u zmizelých osob neobvyklé.

Jenže rodinu Holstových zná celé Malmö. Jeho obyvatelé vědí, jakým bohatstvím oplývá. A jakou má moc.

Mrazivý pocit Askerovou neopouští, nepomohla ani káva. Mění se ve stále sílící bolest hlavy. Než Askerová zamkne a zapne alarm, spolkne dva prášky. Nasadí si sluchátka, kapuci bundy a nechá na hudbě, aby jí vyčistila mozek od Prepper-Pera a všeho, co s ním souvisí.

„Zdravím, Leo!“ zahaleká na ni starý pán se psem, když míří na příměstský vlak. „Tak už je tu zase pondělí! Nový týden, nové možnosti!“

Askerová ho neslyší, slova mu odečítá ze rtů. Je to jedna z dovedností, za niž vděčí Prepper-Perovi, i když v tomto případě není na odezírání nic těžkého. Pán při pozdravu používá jen čtyři fráze a tohle je ta s číslem tři.

Askerová se na něj zdvořile usměje a zamává mu. Nezastaví se, přestože on to udělal, jen ukáže na zápěstí, jako by mu chtěla říct, že má naspěch. Muž je vdovec, bydlí v bývalém strážním domu na konci ulice, je tak jejím nejbližším sousedem.

Patří k těm, kteří si neumí vážit samoty, naopak proti ní bojuje tím, že vede řeči o ničem s cizími lidmi.

Je sedm hodin, do východu slunce zbývá ještě chvíle, nástupiště je poloprázdné. Mlha tlumí skřípot brzd vlaku.

Jen co Askerová nastoupí do vagonu a sundá si kapuci, ucítí cigaretový kouř.

Vydechuje ho dlouhovlasý muž v kožené bundě s dírami v džínech. Neoholený, s kroužky v uších. Na zápěstích má kožené náramky. Tetování se mu táhne až ke krku. Sedí rozkročený tak široce, že by si jeden pomyslel, že snad v rozkroku pěstuje kaktusy.

Kromě toho, že bez rozpaků vypouští dým, je na něm vidět, že je opilý. Buď začal nezvykle brzy, anebo – a to je pravděpodobnější – se vrací domů z nočního flámu na jedné ze vzdálenějších stanic na trase vlaku.

Před ním stojí asi dvacetiletá průvodčí a on hlasitě namítá, že si samozřejmě zakouří, kdy se mu bude chtít.

Ostatní cestující se dívají z oken anebo do mobilů. Tváří se, že nevidí, co se děje, protože – jak jinak? – do toho nechtějí být zataženi. Švédský národní sport.

Askerová vypne hudbu, skloní hlavu na stranu a muže si změří od hlavy po paty. Asi padesát, něco přes metr osmdesát, přibližně devadesát kilo, z toho deset nadváhy. Sebejistý. Zvyklý, že k tomu, aby bylo po jeho, mu stačí zvýšit hlas. Tváří se jako bojovník, tím ale rozhodně není.

„Dokud to neuhasíte, nebudeme moct jet dál!“ Průvodčí se snaží, aby se jí netřásl hlas. Muž její strach vnímá, užívá si ho.

„Poser se!“ ušklíbne se a vydechne jí kouř do obličeje.

Askerová si povzdechne. Pověsí si sluchátka na krk a jde k němu.

„Típněte to!“ Ukáže mu služební průkaz.

Muž přimhouří oči. Askerová vidí, jak se mu v hlavě točí kolečka. Hodnotí ji, ona se zase snaží z jeho pohledu odhadnout, co podnikne.

Policistka, něco málo přes třicet, krátce střižené blond vlasy. Na ženu je nezvykle vysoká a má široká ramena. Její oči mají různou barvu: jedno je modré, druhé zelené. Jmenuje se to heterochromie, ale to muž naproti ní pochopitelně neví. Kromě toho je plně zaměřený na její tělo. Askerová vidí, jak si dává dohromady svůj povrchní odhad a porovnává ho s přehnaným sebehodnocením a opilostí, až nakonec dojde k očekávatelnému závěru.

„Nazdar, krásko!“ ušklíbne se, zuby má žluté od nikotinu. „Kdyby tak všichni fízlové vypadali jako ty!“

Muž si vyzývavě poplácá stehno.

„Jenomže teď je to tak, bejby, že starej Jocke takovýhle věci nezažívá poprvý. Takže jestli chceš, aby to típnul, budeš muset přivolat posily. Jinak budeš muset pěkně počkat, až dokouří.“ Přiloží si cigaretu k ústům, aby znovu potáhl. Mezitím na ni zamrká.

Askerové nevadí nejvíc to, že ji Jocke podceňuje, ani jeho trapný pohled na ženy, ale to, že o sobě mluví ve třetí osobě.

Kromě toho ji bolí hlava, což jí snižuje už tak nízký práh tolerance.

Bez jakéhokoli předchozího varování vyrazí Jockemu cigaretu z úst. Pak mu popadne ucho s kroužky a pevně ho sevře.

Jeho tělo na bolest zareaguje mnohem dřív než mozek, instinktivně se snaží dělat všechno, aby ji zmírnilo. Než se Jocke stihne vzpamatovat, už nesedí, ale prochází v předklonu vagonem a jedno zápěstí má pevně zkroucené za zády.

„Do prde…,“ je všechno, co stihne říct, než se zapotácí a odletí na mokré nástupiště. Přistane na něm v ponižující poloze na břiše.

Dva rozespalí cestující se to snaží natočit na mobil, ale jsou příliš pomalí.

Jocke se na nástupišti ztěžka zvedá. Má modročervený obličej a zaťaté pěsti. Askerová stojí ve dveřích a zkoumavě se na něj dívá.

Muž má dvě možnosti: buď se svou uraženou pýchu pokusí znovu získat násilím, anebo ponížení spolkne a bude se tvářit, že k tomuto hroznému incidentu nikdy nedošlo.

Askerová nadzvedne obočí, jako by se chtěla zeptat tak jak?, aby jeho rozhodnutí uspíšila.

Jocke stále váhá. Střídavě zatíná a povoluje pěsti, podobně se pohybují i jeho ústa. Dívá se na ni, chce se rozhodnout, ale teď, když má podlomené sebevědomí, ho její dvojbarevný pohled znejišťuje. Askerová čte z jeho tváře otázky.

Co je zač? Kdo to je? Jak na ni?

Než se Jocke stihne rozhodnout, dveře vagonu se zavřou a vlak se pomalu rozjede. Muž posbírá odvahu, rozběhne se a začne bušit na okno. Vykřikuje nějaké nesmysly, aby si zachránil aspoň jiskřičku toho, za koho se považuje. Nástupiště i on pak zmizí v šedivé mlze.

Askerová usedne na sedadlo a opět si nasadí sluchátka.

Mobily kolem ní zklamaně klesají.

„Díky,“ zamumlá průvodčí a Askerová zareaguje kývnutím hlavy.

Mladá žena jako by jí chtěla ještě něco říct.

Ale Askerová si už pustila hudbu a odvrátila se.

Askerová

Malmö bylo založeno na písčinách, na místě mezi bažinami a mořem. Poloha to byla více praktická než strategická. Souvisela s rybolovem slanečků a na něj navázaný obchod.

V sedmnáctém století, kdy Skåne změnilo vlastníka, se Malmö stalo městem stojícím na hranici. Od mokřadů, které ho obklopovaly, bylo odděleno bastiony a dlouhým příkopem ústícím do moře. Město se tak změnilo v opevněný, téměř nedobytný ostrov.

O dvě stě let později se začalo hodně rozrůstat. Opevnění zbořili, příkop se změnil ve vodní kanál.

Malá jezera a bažiny, které původně město obklopovaly, byly vysušeny a na jejich místě vznikly nové čtvrti. Rörsjöstaden, kde stojí policejní budova, je jednou z nich.

Budova leží na křižovatce ulic Exercisgatan a Drottninggatan a je z ní vidět na místo, kde se kanál stáčí k severozápadu a míří zpět k moři.

V tomto bloku byla v posledních letech vybudována vazební věznice, budova městského soudu, státního zastupitelství a Úřadu pro vyšetřování hospodářské kriminality. Vzniklo tak obří soudně-policejní centrum. Možná právě proto, že území bylo kdysi bažinou a dnem jezera, se sem vchody a dveřmi občas vkrádá chlad a vlhkost. Zvlášť za dnů, jako je tenhle, kdy od moře fouká.

Oddělení závažných trestných činů se nachází v šestém, nejvyšším patře s výhledem na střechy domů a na vodní hladinu. Skleněné stěny, velké obrazovky, tlumené osvětlení. Tmavé koberce, které pohlcují zvuky telefonních signálů vibrujících ve vzduchu. Na ničem se nešetřilo, nebyl zanedbán žádný detail, dokonce i kávovar ve vzdušné kuchyňce je prvotřídní.

Askerová na tomto oddělení pracuje necelé čtyři roky, kratší dobu než většina ostatních, přesto se už stala vedoucí skupiny. Očekává se, že během roku převezme celé oddělení. Ne všichni kolegové jsou z toho nadšení.

Nyní stojí v čele moderní zasedací místnosti, jíž také říkají „briefing room“. Na rozdíl od ostatních místností oddělení nemá okna vedoucí z budovy, jen skleněnou stěnu, která ji odděluje od velkého atria, prostupujícího celou budovou.

Askerová má před sebou řady židlí, na něž teď usedlo patnáct kolegů. Je mezi nimi několik nových tváří, které si vypůjčili z jiných oddělení. To ji trochu překvapuje.

V 8.59 přichází také vedoucí oddělení a posadí se do poslední řady. Vesně Rodićové je mezi čtyřiceti a padesáti, je to žena při těle, o hlavu menší než Askerová. Do vyšetřování podobných případů se běžně nezapojuje, což je jedna z jejích vlastností, které Askerová vítá.

Askerová zapne v počítači prezentaci, napřímí se a odkašle si.

„Přeju všem dobré ráno! Pro vás, co jste tu noví: jsem inspektorka Askerová a vedu skupinu vyšetřující závažné trestné činy. Dnešní případ se týká zmizení dvou osob. Klasifikace: podezření na únos.“

Stiskne dálkový ovladač a na velké obrazovce za jejími zády se objeví selfie obou pohřešovaných mladých lidí.

„Hledanými osobami jsou Smilla Holstová a Malik Mansur. Jejich zmizení ohlásili v sobotu večer Smillini rodiče. Poslední doklad o tom, že jsou naživu, je jejich příspěvek na sociálních sítích z pátečního rána. Jinými slovy: touto dobou se pohřešují plus minus tři dny.“

Začne shrnovat známá fakta, většinou pro nově zapojené kolegy.

„Oba mají od pátku vypnuté mobily. Samozřejmě přístroje monitorujeme pro případ, že by se opět zapnuly. Vyžádali jsme si veškeré dostupné údaje od mobilních operátorů. Většina z vás už ale asi ví, že je to obvykle…“

Krátká pauza.

„… složitý proces,“ dodá se zatrpklým úsměvem. „Podle předchozích zkušeností tipuju, že od nich ty údaje dostaneme až někdy koncem týdne.“

Pauza pro kolektivní povzdech.

Další snímek, tentokrát je na něm pouze Smilla. Je krásná: světlá pleť, zvlněné světlé vlasy, modré oči. Na nose má stále několik pih, ale ty jí za několik let zmizí. Je to typ svěží krásy, která se objevuje jen u lidí mezi sedmnácti a dvaceti.

„Smilla Holstová, devatenáct let,“ pokračuje Askerová. „Na jaře dokončila gymnázium, nyní studuje v Paříži. Zrovna teď je doma na podzimních prázdninách. Smilla má trvale hlášené bydliště u rodičů, ve vile v Limhamnu. Je slušná, ambiciózní, má dobré známky. Její rodiče tvrdí, že vztah mezi nimi a dcerou je velmi dobrý a že neexistuje důvod, proč by Smilla někam záměrně zmizela.“

„Tohle říkají všichni. Žádní rodiče nepřiznají, že za nic nestojí a že své děti nezvládají.“

Muž, který Askerové skočil do řeči, se jmenuje Johan Eskilsson. Neříká se mu ovšem Johan, ale Eskil.

Je jen o několik let starší než ona a o pár centimetrů menší. Což ho rozčiluje, protože patří k mužům, jimž takové věci vadí.

Eskil je jako vždy dokonale ostříhaný a oholený, voní vodou po holení i krémem, který si koupil na doporučení svého nejoblíbenějšího influencera. Stejný zábavný mladík ho inspiroval i k účesu, košili, uzlu na kravatě, prstenu na palci, hodinkám, dost možná i k tomu, aby si na leasing pořídil sportovní auto – to, ve kterém se Eskil vozí mezi domovem a hodinami pilates.

Eskil the detective, jak si říká na tinderu, je velmi dobrý policista – každopádně podle svého mínění.

Má spoustu dalších názorů. Například ten, že vedoucím skupiny by měl být on, ne ona.

Askerová jeho poznámku ignoruje a zobrazí další fotografii.

Je na ní mladík s tmavými kudrnatými vlasy, výraznými rysy v obličeji a sametovýma očima. Také on vypadá až neskutečně dobře.

„Malik Mansur, zvaný MM, jednadvacet let. Bydlí ve dvoupokojovém bytě na Värnhemu, studuje druhým rokem architekturu v Lundu. I o něm jeho rodiče tvrdí, že je slušný…“

„No jo…,“ ušklíbne se Eskil a kolegové kolem něj dávají najevo, že souhlasí. Dnes je v nezvyklé ráži. Sedl si do první řady a oklopil se svými podporovateli, což jsou někteří z jeho víceméně machistických kolegů, kteří touží mít vedoucího „s koulemi“. Myšleno doslova, ne jako metafora.

„To, na co Eskil naráží, je fakt, že Mansur má dva záznamy v rejstříku,“ vysvětlí Askerová. „Trestní příkaz ohledně drobné drogové kriminality, ten je několik let starý, a poznámku sledky z loňského léta o tom, že se vezl v autě, které používá jedna těžká váha podsvětí v Malmö.“

„Přesně tak!“ přikývne Eskil spokojeně. „Podle mě bychom se na to měli zaměřit.“

Askerová ztrácí trpělivost.

„Teď se tě na nic neptám, Eskile!“ řekne. „Dokud tě neoslovím, budu ráda, když nás svých cenných názorů ušetříš, ano?“

Zadívá se na něj svýma různobarevnýma očima. Jeho zrak pátrá po okolí, hledá podporu, ale ani jeho opory, ani zbývající kolegové v místnosti nereagují. Vědí stejně dobře jako on, že jeho koule jsou více fyzické než metaforické.

„Tak to se omlouvám,“ zamumlá.

Askerová zařadí další fotografii. Tu samou, kterou jim ukázala jako první.

„Tohle selfie ze Smillina instagramového účtu je, jak bylo řečeno, to poslední, co máme. Poté její stopy mizí. A současně to nejvíc odpovídá jejímu aktuálnímu popisu.“

Oba mladí k sobě tisknou tváře a smějí se do objektivu. Z toho, co je vidět z jejich oblečení, se dá usoudit, že jde o praktické věci. Svetry a softshellové bundy: jeho je černá, její tyrkysová. Smilla má na krku fotoaparát, za ní lze zahlédnout kapotu Malikova černého auta.

Nové dobrodružství, říká text v komentářích, po něm následuje #newadventures a #love.

„Smilla a Malik spolu rok chodili,“ pokračuje Askerová. „Poznali se na párty u společného kamaráda. Podle vypovědí její sestry se na podzim, krátce před Smilliným odjezdem do Paříže, rozešli, ale pořád se stýkají. Soudě podle téhle fotky jsou už zase spolu.“

Další snímek. Zobrazuje dva seriózně se tvářící muže, kteří vypadají jako otec a syn.

„Smillin otec Tomas Holst, to je ten vlevo, je ředitel realitní kanceláře Arkadia. Tu založil Smillin děda Eric Holst, to je ten vpravo. Pořád je hlavním majitelem a předsedou představenstva. Zmiňuju je, protože…“

Askerová se zadívá na Eskila tak, aby mu dala najevo, že se nemá pokoušet přerušit ji další samozřejmou informací. Zdá se, že Eskil se už poučil.

„… klan Holstových patří mezi nejbohatší a nejznámější rodiny z Malmö. Ve velkém sponzorují v podstatě všechny sportovní kluby. Proto nemůžeme vyloučit, že Smillino zmizení může mít motiv související s vydíráním, přestože musím dodat, že žádný požadavek na výkupné zatím nepřišel. Proto bychom měli být opatrní a k žádným teoriím se neupínat.“

Eskil cosi pošeptá ženě vedle sebe, oba se usmějí. Eskil to každopádně nemá v úmyslu říct nahlas.

„Na závěr chci konstatovat, že jsme popis obou osob rozeslali všem hlídkovým vozům v naší oblasti a vůz Malika Mansura, který je vidět na jedné z fotek, jsme dali na seznam hledaných aut. Černý Golf GTI. Registrační značka na přání: MM.“

Askerová poradu zakončí tím, že rozdělí členům týmu úkoly: je třeba podrobněji vyslechnout rodinné příslušníky, vyžádat si údaje od bank, pokusit se vypátrat přátele a spolužáky.

Poté co domluví, zadívá se na Vesnu Rodićovou, aby zjistila, jestli její nadřízená nechce něco dodat, ale ta jí odpoví jen krátkým zavrtěním hlavy.

„Tak se do toho pustíme. Jakmile něco zjistíte, zavolejte mi!“

Askerová poděkuje za pozornost a odebere se do své kanceláře. Eskil a jeho opory zůstanou sedět, dívají se do jeho mobilu a něco si vzrušeně šeptají. Cosi v řeči jejich těla a spokojené úsměvy v Askerové zesilují přetrvávající nepříjemný pocit. Jako by se něco blížilo, nějaká hrozba, o které ale nic neví.

Přinese si hrnek s kávou, posadí se ke stolu a na monitoru zobrazí Smillin instagram. Malik tam sice má také účet, ale podobně jako na ostatních sociálních sítích ho už dlouho neaktualizoval.

Naopak Smilla je velmi aktivní.

Poslední necelý půlrok překypuje fotografiemi z Paříže: památky, učebny, jakýsi noční klub. Smillu na všech obklopují lidé, v komentářích je záplava emoji a projevů radosti ze života. Všechno ale končí snímkem z pátečního rána.

Od té doby se po nich slehla zem. Dva dobře vychovaní mileniálové, kteří vyrostli s mobilem v ruce. Tohle nevěstí nic dobrého.

Askerová si promne spánky. Bolest hlavy ani pocit hrozby a zkázy se nevzdávají.

Zabzučí mobil.

Prosím tě, zastav se u mě.

Askerová vytáhne horní zásuvku, v níž má prášky proti bolení hlavy. Vezme si dva a zapije je kávou. Pak vstane a odejde z kanceláře.

Kancelář Vesny Rodićové je v porovnání s tou její dvakrát tak velká a leží v nároží budovy. Stěny jsou plné diplomů, vlaječek a skupinových fotek. Pokud si je člověk začne prohlížet v jednom rohu a dostane se až k druhému, získá přehled o celé její dráze u policie. O každé příčce v jejím kariérním žebříku.

Rodićová vede oddělení pět let, je ambiciózní, oblíbená a schopná. Během posledního měsíce se začalo šuškat, že bude už brzy převelena na jinou pozici.

„Ahoj, Leo,“ pozdraví Askerovou svým typickým klidným tónem. „Zavři a posaď se.“

„Jde o Eskila?“ zeptá se Askerová, když usedá. „Vždyť ho znáš, ne? Je třeba ho i s tou jeho oddanou suitou držet zkrátka. On není vůdčí typ. Problém je v tom, že to nechápe.“

Rodićová odevzdaně zavrtí hlavou.

„Víš, co jsem ti říkala o usměrňování lidí před ostatními? Takhle si respekt nezískáš.“

„Ne?“ Askerová nadzvedne jedno obočí. „V tomhle baráku je nejmíň padesát šéfů, kteří dokazujou přesný opak. Rození vůdci, udělující jasné instrukce.“

Poslední větu doprovodí gestem naznačujícím uvozovky. Prepper-Perovi by se to stoprocentně nelíbilo.

Její nadřízená si povzdechne.

„Leo, o tomhle jsme mluvily už tisíckrát. Jsi dobrá policistka. Moc dobrá, ale jestli budeš chtít kariérně stoupat výš, třeba na tuhle židli…“

Odmlčí se a významně se na Askerovou zadívá.

„… tak se musíš naučit jednat líp s lidmi, kteří nemají tvé schopnosti, což de facto platí pro všechny obyčejné smrtelníky, co jsme tady.“

Rodićová se nakloní nad stůl.

„Kromě toho se člověk občas musí naučit rozpoznat, kdy je čas přijmout věci takové, jaké jsou, což mě přivádí k tomu, proč s tebou chci mluvit: jde o případ Smilly Holstové.“

„Ano?“

„Jak na tom jsme? Co už víme?“

Askerová pokrčí rameny.

„Byla jsi na poradě, ne? Je ještě moc brzy, nejasností je víc než dost. Pomohly by nám výpisy od operátorů, ale to jako vždycky trvá dlouho. Mezitím na tom děláme. Pokoušíme se nějak si to poskládat.“

„Myslíš, že jde o únos?“

„Zajímá tě, co na to můj šestý smysl?“

„Ano.“

Askerová se zarazí, jako by se potřebovala zamyslet, což ale není třeba.

Únosci obvykle požadují výkupné, a to co nejdřív,“ řekne. „Čím víc to oddalují – znervózní, nebo jim začne být oběti únosu líto –, tím víc riskují, že budou dopadeni. Uběhly už tři dny, a nikdo se neozval. Proto váhám…“

„Fajn. Pokud to není únos, tak o co by mohlo jít?“

„Zatím nevím. Jen si myslím, že bychom měli zvažovat všechny možnosti.“

„Co rodiče? Co říkají?“

„Jen jsme si telefonovali. S rodiči Smilly se uvidím za hodinu.“

„A jaký z nich máš dojem?“

Askerová se lehce ušklíbne.

„Její otec je seriózní a věcný. Zajímají ho fakta, výsledky, ideálně všechno najednou.“

„A máma?“

„Je opatrnější, emocionálnější. Zvyklá držet se v pozadí.“

Rodićová se ošije, jako by se jí nesedělo příjemně.

Askerová čeká. Ví, že se dozví ještě něco. Něco důležitého, kolem čeho tento rozhovor dosud jen opatrně kroužil.

„Volal mi policejní ředitel,“ nadhodí Rodićová.

„Copak chtěl?“ Askerová se napřímí.

„Spojila se s ním advokátka Holstových. Taky podnikl pár kroků.“

Slovo advokátka a řeč těla Rodićové způsobí, že Askerová hned pochopí.

„Lissander & Partners,“ potvrdí Rodićová. „Kancelář tvých rodičů.“

„Mé mámy a otčíma,“ opraví ji Askerová.

„Ano. Tvoje máma každopádně jednala s naším ředitelem. Jsou to letití přátelé. Chtěla se ujistit, že jsme nasadili veškeré prostředky.“

„Aha, tak proto se na poradě objevilo tolik nových tváří,“ konstatuje Askerová. „Isabel skoro vždycky dostane, co chce.“

„Ano…“ Rodićová se na židli opět trochu ošije. „Isabel se navíc dneska zúčastní schůzky s Holstovými. Proto bude lepší, když se toho ujmu já.“

„Proč?“ Askerová tuhle otázku miluje. Mohla by ji opakovat donekonečna.

„Aby se předešlo zbytečnému konfliktu zájmů.“

„Chceš mě z mého případu vyšoupnout?“

„Jak víš, čistě formálně je to můj případ,“ odpoví Rodićová suše. „Vedu ho do chvíle, než ho začne dozorovat státní zástupce. Rozhodla jsem se, že styk s rodinou si odteď vezmu na starost já.“

Instinkt velí Askerové zpochybňovat, je takhle nastavená, přesto se zarazí. Řeč těla Rodićové prozrazuje, že jí nadřízená chce sdělit něco dalšího.

„Ještě něco.“

Rodićová se zhluboka nadechne.

„Ředitel rozhodl, že požádáme o asistenci národní operační centrum. NOC nám sem zítra někoho pošle. Je to starý známý…“

Další pauza. Nepříjemná, napjatá.

Až příliš napjatá.

Askerová najednou pochopí. Pocit, že se něco stane, který ji neopouští: šeptání po poradě, bolest hlavy, řeči o tom, že někdy je třeba brát věci, jak jsou… Všechno do sebe zapadne a nebezpečí, jež vycítila, se konečně zhmotnilo. Stojí uprostřed tunelu a oslepující hrozba se řítí přímo na ni. Vlak posledního soudu, na nějž by ji nepřipravil ani Prepper-Per.

„Jonas Hellman,“ řekne Rodićová. Askerová vyčetla odpověď z její tváře mnohem dřív, než stihla dorazit do jejích úst.

Do prdele!

Vyměňovač

Nedlouho poté, co opustil nemocnici, byl nečekaně obdarován.

Jeho otčím byl vzteklý muž, jeden druhému se co nejvíc vyhýbali. Ale právě toho večera na začátku léta za ním otčím přišel na zahradu, rozkládající se za pochmurným domem.

„Podívej!“ řekl a zvedl zavařovací sklenici.

Uvnitř se třepotal motýl.

Měl tmavě červená křídla, u jejich spodního okraje bílý lem a těsně nad ním bílé tečky.

„Babočka osiková,“ dodal otčím. „Když jsem byl malý, chytal jsem motýly,“ vysvětlil téměř vlídným hlasem.

Vyměňovač se usmál, aspoň to za úsměv považoval. Celá tato situace ho naplnila radostí. Nejen krásný motýl za sklem – překvapilo ho, že se k němu jindy tak nerudný nevlastní otec obrací s takovou důvěrou.

„Pojď, ukážu ti, co se s ním dělá.“

Byl nadšený, protože otčím ho zavedl do své dílny ve sklepě. Do místnosti, kam jinak nikdo nesmí.

Na stěnách viselo nářadí srovnané jako podle pravítka. Bylo to tam cítit malířskou barvou, klihem a minerálním lihem. Mezi těmito pachy bylo ale ještě něco jiného: trochu tlumený, vlhký zápach něčeho dobře známého. Sklep, kámen, podzemí.

Uprostřed místnosti stál pracovní stůl s modelem krajiny. Malé plastové domečky a figurky, některé z nich už pomalované, jiné zatím nedokončené. Miniaturní svět začal pozvolna ožívat. Přitahoval jeho pohled. Fascinovaně k němu vztáhl ruku, aby se té krajiny mohl dotknout. Užít si ji i prsty, nejen pohledem.

„To není na hraní!“ okřikl ho otčím. Zděšeně spustil ruku k tělu.

„Na tohle se podívej!“ Otčím sundal ze stěny kladivo a ostré šídlo a poté vysekal do víčka sklenice šest malých dírek.

„A je to. Motýl potřebuje vzduch,“ podotkl. Pak mu ještě vysvětlil, že bude muset skrze otvory kapat vodu s cukrem.

„Můžeš si ho nechat týden,“ řekl. „Pak musíš víčko odklopit. Bez naděje nic dlouho nepřežije.“

Vyměňovač dodržoval, co mu otčím nakázal. Aspoň zpočátku.

Sklenici měl ve svém pokoji, motýla krmil. Dokázal u něj sedět a pozorovat ho celé hodiny. Užíval si barev, detailů, pohybů.

Křídel slabých jako papír, narážejících do stěny sklenice. Jejich zvuku.

Užíval si také své moci.

Nadvlády nad krásnou živou bytostí, která se zoufale snaží dostat ven. Chtěl vidět víc, dostat se blíž. Cítit, co cítí motýl.

Po týdnu měl víčko sundat a motýla vypustit na svobodu. Nedokázal to.

Motýl teď patřil jemu. Byl jeho majetkem, nikdy se ho nemínil vzdát.

Po dvanácti dnech ležela babočka nehybně na dně sklenice.

Křídla se leskla, pokrývala je voda s cukrem, již motýl přestal pít, protože ztratil naději.

I po smrti byl nesmírně krásný.

A stále mu patřil.

Smilla

Probudí se při nádechu.

V hlavě jí tepe, v ústech cítí chuť kovu, je jí na zvracení, svírá se jí hrdlo. Břicho se jí vzdouvá, potřebovala by se vymočit.

Smilla otevře oči, aby se zorientovala. Po několika vteřinách si uvědomí, že už je má otevřené.

Přesto je všechno temné. Tak temné, že si ani nevidí na ruce, když si je podrží u obličeje.

„Haló!“ dostane ze sebe, ale je to jen zašeptání.

„Haló!“ zkusí to znovu, o něco hlasitěji. Žádná odpověď, jen černé ticho.

Zrychlí se jí tep. Buší jí do ušních bubínků. Nemůže kvůli tomu přemýšlet.

Nadechnout se.

Hrudní koš jako by se při každém nádechu sevřel a dusil ji zevnitř.

Smilla polkne a vší silou zavře oči. Pomalu počítá od deseti do jedné, jak se to naučila. Současně se v klidu nadechuje – postupně, aby se kyslík a kysličník uhličitý dostaly do mozku ve správném poměru.

Tři…

Dva.

Jedna.

Pomůcka zabere. Tep klesá, panika ustupuje natolik, aby Smilla dokázala uvažovat s čistou hlavou.

Kde je? Jak se sem dostala?

Před chvílí byla s MM v jeskyni. A pak…

Pak?

Vzpomíná si na výkřik, na tmu za vraty, na nepříjemný zápach.

Strach.

Všechno další vidí rozmazaně.

Jednu ruku má ztuhlejší, prsty se dotknou leukoplasti v loketní jamce.

Byla pod vlivem drog? Pokud ano, jak dlouho?

A kde je teď?

Tep se jí znovu zrychluje.

Opět si začne odpočítávat.

Tři…

Dva.

Jedna.

Musí se vzchopit, aspoň se o to pokusit.

Na jaře chodila se starší sestrou do „školy pro oběti únosu“. Takhle žertem nazývaly kurz, který dostaly k Vánocům od dědy Erika. Smille i Helene to celé připadalo praštěné. V určitém ohledu přepjaté.

Ale protože dědovi se neodporuje, strávily tři dny na statku mimo civilizaci. Svým partnerům vysvětlily, že spolu jedou na wellness víkend, a kurz se pro ně stal legrační důvěrnou záležitostí, o níž od té doby vtipkovaly.

Nyní se Smilla pokouší si vybavit, co se tam naučila.

V první řadě musí zjistit, kde je.

Začne kolem sebe opatrně šátrat. Leží na lůžku, na měkké matraci a na polštáři, přes nohy má přehozenou hrubou deku. Za hlavou a po pravé straně je beton, hladká betonová stěna. Na zbývajících stranách zeje otevřený prázdný prostor a tma. Spustí nohy na podlahu a posadí se.

Je tu chladno, ale ne zima. Podobný vzduch jako v nejhlubší stanici metra.

Kromě toho je jí tu povědomé ještě něco: dozvuk tichých výkřiků, které ze sebe před chvílí vydala. Pohltil je jakýsi dutý tón v pozadí. Když se soustředně zaposlouchá, skoro ho slyší. Povědomá je jí i zdejší hluboká tma – taková bývá k vidění pouze na určitých zvláštních místech.

Srdce jí opět tluče rychleji.

Nachází se v podzemí.

Hluboko v nitru hory.

Je tu uvězněná.

Hlasitý výkřik, který se snažila zadržovat od okamžiku procitnutí, jí vyklouzne z úst. Na chvilku, na pár krátkých pronikavých vteřin, zůstane viset ve vzduchu. Pak ho pohltí tma.

Úterý

Askerová

Přestože je teprve pět ráno, Askerová je už vzhůru a kompletně oblečená. Obvykle nespí víc než čtyři až pět hodin. Pokud má hlavu plnou myšlenek, tak ještě méně.

Park, který patří k domu, tone ve tmě, jen na golfovém hřišti na protější straně jezera svítí pár světel. Včerejší mlha zmizela, nahradil ji mírný podzimní déšť.

Askerová si na posteli rozložila obsah šedého ruksaku.

Všechny předměty v náležitém pořadí: kapesní svítilna, slabé nylonové lanko, páčidlo a multifunkční nástroj, aby bylo možné se dostat ven.

To, co je třeba na cestu: pas, kreditní karta, svazek bankovek a telefon s předplacenou kartou. K zajištění fungování proteinové tyčinky, spodní prádlo, ponožky, také necesér. Vidí před sebou Prepper-Pera. To, jak předměty jemně hladí.

Leo, tohle je všechno, co je potřeba k útěku. Mám to přesně spočítané.

Dvě minuty. Delší čas nebude ke zmizení potřeba.

Askerová vlastně neví, proč s touhle šarádou pokračuje. Proč si nechala ve skříni šedivý ruksak a pravidelně v něm mění věci, které mají omezenou dobu spotřeby.

Prepper-Per zmizel z jejího života už dávno, ale ruksak zůstal. Stálá připomínka minulosti. Askerová jako by se s ní ani po všech těch letech nedokázala vyrovnat.

Hrubé plátno je plné skvrn a vyspravovaných míst. Stehy na nejstarších trhlinách jsou křivé, jako by je šilo malé dítě, ty pozdější stále rovnější, pevnější a účinnější.

Na poslední opravu si dobře pamatuje.

Bylo jí šestnáct, brzy měla nastoupit na gymnázium.

Její poslední léto s Perem. Málem její poslední vůbec.

Bezděky se poškrábe v levém podpaží a pak pomalu věci vrátí do ruksaku – v pořadí, jak ji to Per naučil. Zvládla by to i se zavázanýma očima.

Sbalený ruksak pak uloží na dno skříně a jde do kuchyně. Na supermoderním přístroji stiskne tlačítko pro espresso.

Dvě minuty. Pak by mohla zmizet navždy.

S ohledem na to, co ji čeká, je to lákavá představa.

Mělo jí to dojít už v době, kdy se Hellman přestěhoval do Stockholmu.

Tehdy ale pociťovala velkou úlevu, že to vyřešila takhle. Domnívala se, že jsou si kvit a že se ho jednou provždy zbavila. Že se Hellman začne zajímat o jiné věci a ve Skåne se už nikdy neukáže.

Domněnka je matkou všech omylů, řekl by Per.

A pak, aby přešlap odčinila, by ji přiměl dělat kliky, vydrhnout záchody, ponořit se do otvoru v ledu nebo udělat něco podobně nepříjemného.

Protože Jonas Hellman byl právě tohle – přešlap.

Byl to on, kdo ji jednoho dne přivedl do Oddělení závažných trestných činů. Naučil ji mnohé z toho, co dnes umí.

Jonase Hellmana mají všichni rádi.

Začal s ní flirtovat ještě dřív, než nastoupila. Nemůže popřít, že to bylo vzrušující.

A ještě víc, když se stal vedoucím skupiny.

Hellman měl kolem sebe celý houf obdivovatelů, kteří by ho poslechli na slovo. Několik vyvolených, výjimečných. Ona byla jednou z nich.

Ta nejvýjimečnější.

V určitém období by byla schopná pro něj udělat naprosto všechno. Půl roku je pojila velká vášeň. Občas na to stále myslí. Možná hlavně na sex.

Divoký, nespoutaný, opojný.

Pak ho náhodou potkala ve městě – s manželkou a dětmi.

Samozřejmě o nich věděla, ale až do té chvíle se jí je dařilo nějakým způsobem nevnímat. Tvářit se, že to není její problém.

Vypadali spokojeně. Šťastná rodinka, na jejímž narušení se podílela.

Sebedisciplína znamená, že si nikdy nevybereš snazší cestu.

Další z moudrých perel, které Per kolem sebe s oblibou rozhazoval.

Tenkrát měl ale pravdu.

A tak to ukončila. Bez okolků. Ze dne na den.

Strhla si náplast, a jak se to naučila, to nepříjemné a bolavé spolkla. Bláhově se domnívala, že to bude stačit. Když totiž lidi typu Jonase Hellmana, schopné a zvyklé na úspěch a obdiv, někdo odmítne, dost často dochází k tomu, že se s tím nedovedou smířit.

Hodně často to nedovedou.

Což věděla dlouho předtím, než se Jonas Hellman v jejím životě objevil.

Tuhle pravdu si osvojila nejtvrdším možným způsobem.

Znovu si vzpomene na ruksak.

Na Prepper-Pera.

Per Asker.

Její táta.

Tetování má na vnitřní straně předloktí. Táhne se od loketní jamky skoro až k zápěstí. Pořídila ho je v den svých osmnáctin, přestože máma tvrdě protestovala.

Ale ona to musela udělat. Potřebovala si připomínat, co musela absolvovat. Co bylo nutné, aby přežila. V její kůži je navždy uložené jedno slovo, čtyři slabiky, deset černých písmen.

Přejede po písmenech ukazováčkem. Slovo si nahlas přečte.

Resilience. Odolnost.

Jonas Hellman se do ní teď pustí, o tom ani na vteřinu nepochybuje.

Musí být připravená.

Askerová

Kolem sedmé déšť zeslábl. Provoz na výpadovkách se vleče. Vlak je přeplněný lidmi, kteří se upřeně dívají do mobilů, nedá se najít místo k sezení. Vůně parfému a vody po holení se mísí s vůní kávy v kelímku a čímsi dechem, v němž je cítit česnek. Když se na zastávce, kam Askerová směřuje, konečně otevřou dveře, podzimní vzduch jí připadá ještě svěžejší.

Rychlým krokem to od zastávky do bytu Malika Mansura není daleko.

Jeho máma čeká před vchodem.

Uvnitř už byli policejní technici: fotografovali, hledali krvavé skvrny a další stopy. Askerová si ale chce obrázek udělat sama.

Malikově matce Haně je padesát. Má na sobě tradiční muslimský oděv a je silně namalovaná, aby skryla kruhy pod očima. Mluví dobře švédsky, ovšem s nepřeslechnutelným přízvukem.

„Malik Smillu moc miluje,“ říká Hana, aniž se jí na to Askerová zeptá.

„Narodil se tu, vyrůstal tady,“ dodá žena, jako by to bylo důležité. „Je to šikovný kluk. Hodný, má dobré známky. Bude z něj architekt.“

Askerová o jeho matce ví, že je zubní lékařka. Otec je v invalidním důchodu, oba pocházejí z Iráku. Malik je jejich jediné dítě.

„Moc ji miluje,“ zopakuje žena.

Z bytu se nabízí výhled na Hřbitov svatého Pavla. Správce projíždí po cestičkách s malým traktůrkem a odhrabuje listí. Nezdá se, že by měl naspěch. Za traktůrkem poskakují ptáčci, klovají do toho, co odhalila násada s hráběmi.

Askerová si prohlédne obývací pokoj. Nábytek z IKEA, pořádek asi takový, jaký by člověk očekával od dvacetiletého mladíka. Na jedné stěně visí zvětšená fotografie nějaké rozpadlé továrny. Beton, zrezivělé schody, stěny počmárané graffiti. Navzdory stavu objektu má v sobě snímek něco krásného.

„Tohle fotila Smilla,“ řekne Hana. „Ona dobře fotí. Malik od ní tu fotografii dostal k narozeninám. Je to cementárna v Limhamnu. Myslím, že tam spolu byli. Ale o tom bych asi neměla mluvit…“

Přiloží si na ústa dlaň.

„Proč?“

„Protože se tam nesmí chodit. Jak se to řekne švédsky? Vchod zakázán?“

„Vstup zakázán.“

„Ano, to je ono.“

Matka se tváří, jako by si v hlavě snažila uspořádat slovní zásobu.

„Malik jezdí na taková místa, kam se nesmí?“ zeptá se Askerová.

Váhání, poté přikývnutí.

„Proč?“

„Chce být architekt. Studuje v Lundu.“

„Ano, to už jste říkala. Jeho studium tedy souvisí s jeho zájmy?“

„Já nevím.“ Matka sklesle pokrčí rameny, ale pak se rozzáří, jako by si vzpomněla na něco důležitého.

„V ložnici je další fotografie!“

Žena vstoupí jako první a nadšeně Askerové ukazuje snímek nad rozestlanou postelí. Je to společný portrét Smilly a Malika.

On má na sobě oblek, ona společenské šaty.

„Její maturitní ples,“ pronese Hana pyšně. „Moc jim to tady sluší.“

Žena popotáhne, Askerová má na okamžik obavy, že se rozpláče. Hana se ale zklidní a napřímí se.

„Nerozumíme tomu,“ řekne. „Ničemu z toho nerozumíme.“

„Smilla se s Malikem rozešla před svým odjezdem do Paříže, je to tak?“ chce vědět Askerová.

Hana přikývne.

„Moc ho to mrzelo.“

„Měl vztek?“

„Kluci matkám takové věci nesvěřují,“ odpoví Hana vyhýbavě. „Ale… ano, byl naštvaný. Vím, že Smille napsal několik hloupých věcí. Pak toho však litoval a omluvil se jí. Když se potom Smilla vrátila do Švédska, všechno bylo zase urovnané. Jen se podívejte, vždyť ona tu bydlela!“

Matka ukáže na otevřený plastový kufr, který stojí u stěny ložnice. Na rukojeti má visačku se Smilliným jménem.

Kolegové už zavazadlo prohlédli, nicméně Askerová se do něj přesto podívá.

Kalhotky, tričko, několik topů a džíny.

V jedné postranní kapse je krabička s líčidly a řetízek.

„Ten je od Malika,“ vysvětluje matka. „Koupil jí ho těsně před jejím návratem. Neměl na něj dost peněz, musela jsem mu půjčit.“

Askerová řetízek vytáhne. Zlaté srdíčko s iniciálami S a M. Vyfotí si ho mobilem.

„O víkendu jsme několikrát mluvili se Smillinými rodiči,“ řekne Hana. „Jsou stejně neklidní jako my. Od včerejška nám už ale neberou telefon. Nevíte proč?“

Askerová otázku, vlastně spíš odpověď, ignoruje. Advokátka Holstovým zřejmě poradila, aby se raději vystříhali přímého kontaktu s nimi, protože na Malika padá podezření, že by mohl mít ve zmizení prsty. Advokátka je navíc její matka. O ničem z toho nechce před Hanou mluvit.

Žena začne postel stlát. Pochopitelně to nemusí dělat, jenže instinktu vnést do této nepochopitelné záhady nějaký druh pořádku se těžko odolává. Askerová s tím má vlastní zkušenosti.

„Malik by Smille nikdy neublížil,“ mumlá během stlaní Hana. Nikdy by jí nic neudělal! Nikdy! To by radši umřel!“

Askerová nepozná, jestli žena mluví sama k sobě, nebo k ní.

Podle těchto slov se zdá, že Hana přece jen tuší, odkud vane vítr.

„Pracujeme v širokém záběru,“ pronese Askerová víceméně proto, že cítí, že by to mělo zaznít.

Hana se od ní odvrátí, plně se soustředí na stlaní.

Askerová si dál prohlíží pokoj.

Na nočním stolku leží ohmataná kniha.

Příběhy zapomenutých míst.

Fotografie v knize se podobají těm na stěnách, doprovází je pár stran textu. Malik si na několika místech udělal oslí uši nebo drobné poznámky, jako by příslušná strana byla obzvlášť zajímavá.

Na první straně je rukou psané věnování.

MM, mému premiantovi, srdečně věnuje Martin Hill.

Askerová se při pohledu na jméno zarazí.

Rychle nalistuje fotku autora na záložce obálky. Srdce jí tluče o něco rychleji. Hill je na ní o šestnáct let starší. Vypadá mnohem zdravěji, než jak si ho pamatuje. I tak není pochyb. Je to její Martin Hill.

Podivuhodná náhoda.

Vyměňovač

V létě, když mu bylo třináct, se do domu pod kopcem nastěhovala jakási rodina. Mladá dvojice s malým dítětem.

Chodil jim sekat trávu. Občas ho pozvali dovnitř a nabídli něco k jídlu nebo k pití.

Tihle rodiče na něj působili velmi šťastně. Na rozdíl od pochmurného domu, v němž žil, byl ten jejich světlý a krásný, plný smíchu a hudby.

Jednou manžele viděl, jak spolu tančí. Okno bylo pootevřené, tenká záclona se slabě chvěla ve větru.

Muž měl na sobě džíny a triko, žena bavlněné šaty s bleděmodrým vzorem.

Tančili těsně u sebe, jejich kůže se leskla potem. Muž jí svíral záda i boky. Jeho ruka zajela pod šaty. Když to udělal poprvé, žena se zasmála a žertem ho plácla, ale podruhé už to neudělala.

A on tam zatím strnule stál.

Stál tam a díval se

Při pohledu na ně mu srdce v prsou prudce tlouklo – jako motýlí křídla ve sklenici.

Vydržel tam několik minut, pak se mu okouzlení podařilo potlačit a dopotácet se zpět na trávník a z něj do ochranné náruče lesa. Tělo se mu chvělo vzrušením, chtíčem, neuměl si to vysvětlit. Chtíč ho mučil. Probouzel jeho fantazii.

Bylo to úplně stejné jako tenkrát s motýlem: chtěl vidět víc.

Přiblížit se. Cítit to, co cítí oni.

O týden později se tam vrátil. V poledne, kdy věděl, že nikdo nebude doma. Náhradní klíč visel za trámem v kůlně.

V domě došel s rozechvělým srdcem na místo, kde spolu manželé minule stáli.

Pistoli.

Přesně jako on.