Přeložila Zuzana Hanešková

BIRTHDAY GIRL

Copyright © 2018 by Penelope Douglas

All rights reserved.

Translation © Zuzana Hanešková, 2024

ISBN 978-80-249-5391-5

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

Epilog

Poděkování

PLAYLIST

„Addicted to Love“ – Robert Palmer

„All She Wants to Do Is Dance“ – Don Henley

„Bad Medicine“ – Bon Jovi

„Glory Days“ – Bruce Springsteen

„Guys My Age“ – Hey, Violet

„Hurts So Good“ – John Mellencamp

„I Love Rock ’N Roll“ – Joan Jett & The Blackhearts

„I’m on Fire“ – Bruce Springsteen

„Jessie’s Girl“ – Rick Springfield

„Pity Party“ – Melanie Martinez

„Poison“ – Alice Cooper

„Pour Some Sugar on Me“ – Def Leppard

„Run to You“ – Bryan Adams

„The Girl Gets Around“ – Sammy Hagar

„The Distance“ – Cake

„Když vyrosteš, tvoje srdce zemře.“

– Allison Reynoldsová, Snídaňový klub

1. kapitola

JORDAN

NEZVEDÁ TO. Volám mu už podruhé za čtvrt hodiny a taky jsem mu psala, ale se stejným výsledkem. Pamatuje si vůbec, že tady má ve dvě být?

Zavěsím, zalétnu pohledem k ciferníku nad barem a vidím, že už je téměř půlnoc. Zbývají ještě dvě hodiny, než bude mít můj kluk za to, že mi skončila směna a je třeba mě vyzvednout.

A já myslela, že ho dneska v noci nečekaně překvapím a skončím dřív.

Do háje.

Musím si nechat opravit auto. Nemůžu se spoléhat na to, že mě bude vozit.

Všude kolem se rozléhá hudba, vpravo ode mě se smějí zákazníci a vlevo jedna z ostatních barmanek plní chladicí box ledem.

Po šíji mi přeběhne neklidné zamrazení. Pokud mi neodpovídá, tak buď spí, nebo si vyrazil ven. Obojí by mohlo znamenat, že když si na mě vzpomene, bude už pozdě. Nebývá nespolehlivý, ale nebylo by to poprvé, co na mě zapomněl.

Tak to asi bývá, když se z vašeho kamaráda stane přítel. Pořád si myslí, že mu všechno projde.

Ze skříňky pod pípami vytáhnu košili a školní tašku a vsunu si mobil do kapsy. Přes tílko si obleču flanelku, zapnu ji a zastrčím do džín, abych se zahalila. Kvůli spropitnému se oblékám trochu sexy, ven tak ovšem nevyjdu.

„Kam jdeš?“ zeptá se Shel a při čepování piva na mě upře zrak.

Podívám se na svou šéfku, která má černé vlasy s blond prameny vyčesané na temeni a kolem nadloktí vytetovaný řetízek drobných srdíček.

„V kině Grand dávají půlnoční představení Lesního ducha,“ odpovím, zatímco zavírám skříňku a přetahuju si popruh kožené brašny přes hlavu. „Půjdu trochu zabít čas a počkám na Colea tam.“

Skončí s čepováním a hledí na mě, jako by mi chtěla říct milion věcí, ale ani neví, kde začít.

Jo jo, já vím.

Kéž by na mě přestala takhle koukat. Vzhledem k tomu, že mi Cole právě teď nezvedá telefon, je velice pravděpodobné, že sem ve dvě nedorazí. To vím. Klidně může být u nějakého kamaráda a pod obraz.

Nebo by mohl spát doma, mít nastavený budík, aby mě ve dvě vyzvedl, a telefon leží v jiné místnosti. Není to pravděpodobné, ovšem ta možnost tu je. Má dvě hodiny. Dám mu dvě hodiny.

Kromě toho je moje sestra v práci a odtud nemůže nikdo odejít, aby mě odvezl domů. Dneska je tu klid a já končím dřív, protože jsem tady jediná, kdo neživí dítě.

Dokonce i přesto, že i já zoufale potřebuju peníze.

Sevřu popruh tašky, který mám přes hrudník. Připadám si, jako by mi bylo víc než osmnáct.

No, už devatenáct – málem jsem zapomněla, co je dnes za den.

Zhluboka se nadechnu a pro zbytek večera starosti zaženu. Spousta lidí v mém věku má problémy s penězi, nedokáže platit účty a musí shánět odvoz zdarma. Vím, že je trochu přehnané očekávat, že v tomhle věku budu všechno zvládat, nicméně stejně je to trapné. Nesnáším, když vypadám bezmocně.

A Coleovi to taky nemůžu vyčítat. To já se rozhodla, že zbytek peněz ze studentské půjčky použiju na to, abych pomohla opravit jeho auto. Taky mi pomáhá. Jednu dobu jsme na světě měli jenom jeden druhého.

Shel se otočí, postaví pivo na barový pult před Gradyho – jednoho ze štamgastů –, vezme si od něj peníze, a zatímco je dává do pokladny, znovu po mně střelí pohledem. „Nemáš pojízdné auto,“ prohlásí. „A venku je tma. Nemůžeš jít ke kinu pěšky. Sexuální otrokáři hledají přesně takové přitažlivé blonďaté puberťačky.“

Ušklíbnu se. „Přestaň koukat na kabelovku.“

Do větších měst to od nás možná není tak daleko a do Chicaga je to jen pár hodin jízdy, ale pořád se nacházíme uprostřed ničeho.

Zvednu přepážku a vyjdu zpoza baru.

„Kino je hned na konci bloku,“ řeknu jí. „Když poběžím jako o život, jsem tam za deset vteřin.“

Při odchodu poplácám Gradyho po zádech, a když se obrátí a mrkne na mě, šedé vlasy svázané do culíku se zhoupnou. „Ahoj, prcku,“ rozloučí se.

„Dobrou.“

„Jordan, počkej,“ překřičí Shel jukebox. Otočím hlavu, abych se na ni podívala.

Sleduju, jak z chladicího boxu vytahuje krabici společně s vínem a obojí strká po pultu ke mně.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ zaculí se na mě, jako když ví, že si nejspíš myslím, že zapomněla.

S úsměvem otevřu krabičku od Krispy Kreme a uvidím půl tuctu koblih.

„Nic víc jsem narychlo nestačila sehnat,“ vysvětlí.

Hele, je to dort. Svým způsobem. Nestěžuju si.

Zavřu krabici, zvednu klopu své kožené tašky a kořist – víno a i to ostatní – schovám dovnitř. Samozřejmě jsem nečekala, že mi někdo něco dá, ale přesto je milé, když si na vás někdo vzpomene. Až zítra navštívím svou sestru Cam, nepochybně mě překvapí hezkou halenkou nebo sexy náušnicemi, a táta mi nejspíš někdy během týdne zavolá.

Shel ovšem ví, jak mě rozesmát. Jsem dost stará na to, abych mohla pracovat v baru, ale ne dost stará na to, abych mohla pít. Dnes večer zažiju trochu dobrodružství s vínem, které mi propašovala, abych si ho mohla užít někde mimo její podnik.

„Děkuju,“ usměju se na ni, vytáhnu se na bar a políbím ji na tvář.

„Dej na sebe pozor,“ řekne.

Přikývnu, otočím se na patě a zamířím dřevěnými dveřmi ven na chodník.

Dveře se za mnou zabouchnou, hudba uvnitř se změní na tlumené dunění a mně se přestane svírat hruď a vydechnu. Ani jsem si neuvědomila, že tajím dech.

Mám ji moc ráda, avšak přála bych si, aby si o mě nedělala starosti. Počíná si, jako by byla moje máma a chtěla všechno spravit.

Asi jsem měla mít to štěstí a mít mámu, jako je ona.

Uvítám závan čerstvého vzduchu, který se přes mě převalí, a v chladném pozdním večeru mi na pažích naskočí husí kůže. Do nosu mi pronikají jemné vůně májových květů. Zakloním hlavu, zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Dlouhá ofina mě v mírném vánku šimrá na tváři.

Nastávají horké letní noci.

Otevřu oči, rozhlédnu se doleva a doprava a vidím, že chodníky jsou prázdné, ale po obou stranách ulice stále parkují auta. Parkoviště u VFA je taky plné. Jejich večery s bingem se obvykle takhle pozdě mění na popíjení a jak se zdá, starouši jsou stále při síle.

Zabočím doleva, vyrazím a při tom si sundám z vlasů gumičku, uvolním vlnité prameny a gumičku si natáhnu na zápěstí.

Noc je příjemná, přestože je ještě trochu chladná. V baru je v každé štěrbině příliš mnoho alkoholu, jehož pach mi celý večer proniká do nosu.

A také příliš velký hluk a příliš mnoho očí.

Zrychlím a těším se, jak na chvíli zapadnu do tmavého kinosálu. Obvykle nechodím do kina sama, ovšem když dávají starší kousky z osmdesátek jako třeba Lesního ducha, nic jiného mi nezbývá. Cole je blázen do speciálních efektů a filmům natočeným před rokem 1995 nedůvěřuje.

Když myslím na jeho podivné názory, usmívám se. Neví, o co přichází. Osmdesátky byly fantastické. Celých deset let dobré zábavy. Všechno nemusí mít hlubší význam.

Je to vítaná možnost uniknout, zvláště dnes v noci.

Zabočím za roh, vydám se k pokladně a vidím, že jsem tu o pár minut dřív, což je skvělé. Nesnáším, když mi utečou upoutávky před filmem.

„Jeden, prosím,“ požádám pokladní.

Vylovím z kapsy dnešní spropitné a odpočítám sedm dolarů padesát za lístek. Ne že bych měla peníze nazbyt, když se blíží splatnost nájmu a na Coleově a mém stole v našem bytě leží hromádka účtů, které ještě nejsme schopní zaplatit, sedm dolarů mě ovšem nezachrání ani nezabije.

A mám narozeniny, takže…

Vejdu dovnitř, minu pult s občerstvením a zamířím ke dvoukřídlým dveřím. Uvnitř je jen jeden sál, ale překvapivě toto místo vydrželo šedesát let, dokonce i v konkurenci větších dvanáctisálových multikin postavených v okolních městech. Kino Grand k tomu muselo přistoupit kreativně, pořádalo půlnoční promítání klasických filmů jako dnes, ale také tematické akce a soukromé večírky. Vzhledem k tomu, kolik času trávím ve škole a v práci, tam moc nechodím, ovšem když se chcete na chvíli ztratit, je to příjemné tmavé místo. Skýtá soukromí a klid.

Když procházím dveřmi, ještě jednou zkontroluju mobil, abych se ujistila, že Cole nevolal nebo nenapsal. Vypnu vyzvánění a strčím telefon zpátky do kapsy.

Na plátně běhají nějaké reklamy, avšak v sále je stále rozsvíceno. Rychle se rozhlédnu po hledišti, v němž spatřím roztroušených několik osamělých diváků. Vpravo ode mne v zadní řadě sedí jedna dvojice a uprostřed malý hlouček – podle bezohledně hlasitého smíchu mládež. Z asi tří set sedadel jich je takových dvě stě osmdesát pět stále volných, a tak si můžu v klidu vybrat.

Sestoupím o pět nebo šest řad níž, najdu si jednu prázdnou, vklouznu do ní a zaberu si sedadlo uprostřed. Odložím tašku, tiše vytáhnu fialovou krabici s vínem a v kalném světle si přečtu etiketu.

Merlot. Doufala jsem, že to bude bílé víno, ale jsem si jistá, že Shel se tohohle potřebuje zbavit. Podáváme ho, jen když se pořádá nějaká venkovní akce, kde nechceme roznášet sklo.

Otevřu ho, nasaju pronikavou vůni, avšak necítím žádné to fantastické aroma, které ve víně nacházejí someliéři. Žádný náznak dubu s „výrazným aromatem sladkých třešní“ nebo něco podobného. Sklopím před sebe držák na nápoje, využiju toho, že řada přede mnou je prázdná, ohnu kolena a opřu se teniskami o opěradlo mezi volnými sedadly.

Postavím krabici, ze zadní kapsy vytáhnu mobil pro případ, že by Cole zavolal, a plácnu s ním na držák vedle vína.

Místo toho sklouzne a spadne mi mezi nohama na podlahu. Trhnu koleny nahoru ve snaze ho zachytit, avšak kopnu do držáku a otevřené víno se rozlije po zemi.

Klesne mi brada a vyjeknu. „Do prdele!“ vyhrknu šeptem.

Do háje s tím.

Spustím nohy zpátky na zem, odsunu držák stranou, vrhnu se na podlahu a zašátrám po mobilu. Namočím prsty do rozlitého vína a ten nepořádek mě přiměje ucuknout. Podívám se přes opěradla a o pár řad níž zahlédnu trojici mužů, přímo přede mnou a přesně v cestě blížícímu se vínopádu.

Zaúpím. Bezva.

Na čele cítím chladný pot. Vstanu a prudce vyškubnu z tašky šátek, abych si utřela prsty. Strašně nerada ho takhle špiním, ale kapesník nemám.

To je teda binec.

Tolik k tomu, že na dvě hodinky někam uniknu.

Rozhlížím se a hledám uvaděče, který by měl baterku, i když jsem si celkem jistá, že v kině žádní nepracují, zvláště ne v tuto noční dobu. Jediná baterka, kterou mám k dispozici, je na mém mobilu a podlaha je temná.

Nikoho nevidím, a tak vezmu šátek a tašku, přesunu se do vedlejší řady a nahlédnu pod sedadla, jestli telefon někde nespatřím. Když nic nenajdu, popojdu o jednu řadu níž a pak znovu, protože jsem si docela jistá, že jsem ho slyšela někam klouzat. Protože řady sedadel klesají, mohl se odkutálet pěkně daleko. Zatraceně.

Zkusím další řadu. Odložím si věci, klesnu na všechny čtyři, nakouknu pod sedadla vlevo i vpravo a zašátrám rukama. Přede mnou se o zem opírají dlouhé nohy v džínách. Zvednu pohled a spatřím na sedadle sedět muže s rukou plnou popcornu na půl cesty k ústům. Hledí na mě se zdviženým obočím.

„Omlouvám se,“ zašeptám a zastrčím si vlasy za ucho. „Upadlo mi pití a můj telefon se odkutálel někam sem. Mohl byste…?“

Na okamžik zaváhá, pak zamrká a narovná se. „Jo, jasně.“ Odsune držák stranou, vstane a vyloví něco z kapsy. „Tady.“

Rozsvítí baterku na svém mobilu, dřepne si a posvítí pod sedadla.

Okamžitě uvidím svůj telefon pod vedlejším sedadlem a rychle ho popadnu. Díky bohu. Oba se zvedneme a já se uvolním. Právě teď si nemůžu dovolit koupit nový. Přejedu prsty po obrazovce, abych se ujistila, že na ní necítím žádné praskliny.

„Máte ho?“ zeptá se.

„Ano, děkuju.“

Zhasne baterku, ale natáhne ruku, přejede prsty po spodní straně mého mobilu, zvedne je k nosu a začichá.

„Je to…“ trhne sebou, „víno?“

Sklopím zrak k podlaze a vidím, že stojí v pití, které jsem rozlila o tři řady výš.

„Proboha.“ Podívám se na něj. „Moc se omlouvám. Je to všude?“

„Ne ne, je to v pořádku.“ Zasměje se a rty se mu při tom stočí víc k jedné straně. Pak vystoupí z kaluže. „Nevšiml jsem si, že tady prodávají alkohol.“

Popadnu šátek a mobil utřu.

„Ne, neprodávají,“ odpovím tiše, abych nerušila ostatní diváky v kině. „Právě jdu z práce. Šéfka mi to dala k… ehm.“ Zavrtím hlavou a hledám správná slova. „No… na oslavu.“

„Oslavu?“

„Ššššš,“ zasyčí někdo.

Oba stočíme pohled k muži o jednu řadu výš a kus dál vpravo, který se na nás koutkem oka mračí. Ještě nezačaly ani ukázky, natož samotný film, a nestojíme mu ve výhledu, nejspíš ho však rušíme. Vyrazím zpátky ke své tašce.

Muž, který mi pomohl, posbírá vlastní pití a popcorn a vydá se za mnou. Cítím slabou vůni jeho sprchového gelu. „Jenom se odsunu dál z toho nepořádku,“ vysvětlí.

Posadí se o pár sedadel níž, vzhlédne ke mně a pak na místo, kde jsem seděla, když mi upadly telefon a víno. „Klidně si přisedněte.“ Ukáže na sedadlo vedle sebe. Nejspíš mu došlo, že jsem tu dnes v noci taky sama.

„Díky,“ odpovím. „Raději půjdu…“

Větu nedokončím. Couvnu, zvednu tašku a otočím se, abych si vybrala sedadlo, ale vtom spatřím, jak do sálu vcházejí kluk s děvčetem. Ztuhnu a sleduju, jak zahýbají doleva k zadní řadě na druhé straně místnosti a usazují se.

Do prdele.

Jay McCabe. Jediný kluk kromě Colea, se kterým jsem chodila, a Cole vedle něj vypadá jako princ. Bohužel do mě pořád při každé příležitosti ryje. Dneska v noci se jím ovšem v žádném případě nehodlám zabývat.

„Jste v pořádku?“ zeptá se muž, který mi posvítil telefonem, když se nehýbu. „Čestné slovo, že se vás nesnažím sbalit. Jste na mě moc stará.“

Střelím po něm pohledem a na okamžik zapomenu na Jaye a tu holku. Jsem na něj příliš stará? Co? Přejedu pohledem jeho víc než sto osmdesát centimetrů vysokou postavu, svaly rýsující se skrz triko a pravé předloktí zcela pokryté tetováním, mizícím pod rukávem. V baru jsem potkala spoustu chlapů a tenhle se nepodobá žádnému devatenáctiletému, kterého jsem kdy viděla. Musí mu být přinejmenším kolik? Třicet?

Ušklíbne se. „Dělám si legraci,“ vysvětlí a zeširoka se usměje. Znervózní mě to. „Jestli nechcete sledovat film sama, můžete si přisednout. Nic jiného jsem tím nemyslel.“

Zalétnu pohledem k Jayovi a neznámé dívce, která je s ním, ale pak se náhle dvoukřídlými dveřmi s velkým rámusem nahrne dovnitř hlouček lidí. Vidím, jak se Jay odvrací od své společnice směrem ke zdroji hluku, a instinktivně klesnu na sedadlo vedle toho muže, protože nechci, aby si mě Jay všiml.

„Díky,“ řeknu neznámému.

Cítím v kině přítomnost svého bývalého a vynoří se staré vzpomínky na to, jaký pocit bezmoci ve mně kdysi dokázal vyvolat. Nechci nic než jeden večer, kdy nebudu na cokoli myslet.

Opřu se a pokusím se uvolnit, avšak pak koutkem oka pohlédnu vedle sebe. Blízkost muže, kterého neznám a jenž sedí vedle mě, náhle působí jako planoucí vatra, již nelze ignorovat.

Otočím se k němu a s určitými obavami si ho přeměřím. „Nejste sériový vrah, že ne?“

Svraští obočí a pohlédne na mě. „A vy?“

„Obvykle jsou to běloši, co nemají rádi společnost.“

Hezký muž, který je tady úplně sám? Hmmm…

Povytáhne obočí. „A ničím se od ostatních neliší,“ dodá s podezřením v hlase, zatímco si mě prohlíží od hlavy k patě.

V očích se mu odráží světlo z reklam na plátně. Ani jeden z nás se nepohne, ale nakonec to nevydržím a tiše se zasměju.

Podám mu ruku. „Jsem Jordan. Za to víno se omlouvám.“

„Jordan?“ zopakuje, uchopí mou ruku a potřese s ní. „To je pro dívku neobvyklé jméno.“

„Vlastně ani ne.“ Pohodlně se usadím, založím si ruce na hrudi, zvednu kolena a nohy v botách položím do mezery mezi dvěma prázdnými sedadly přede mnou. „Jmenovala se tak ta žena, co ji Tom Cruise miloval v Koktejlu.“

Tázavě zvedne obočí.

„Koktejl?“ zopakuju. „Ten film z roku devatenáct set osmdesát osm o míchání koktejlů?“

„Aha, jistě.“ V očích má ovšem nejistý pohled. Moc nevěřím, že ví, o čem to k čertu mluvím.

„Máte rád filmy z osmdesátek?“ zeptám se a ukážu na plátno, na němž se chystáme sledovat film.

„Mám rád horory,“ objasní mi a nabídne mi popcorn. „Tenhle je klasika. A vy?“

„Miluju osmdesátky.“ Naberu si trochu popcornu a jeden si vložím do pusy. „Můj přítel nesnáší filmy a muziku, které mám ráda, ale já jim nedokážu odolat. Chodím sem vždycky, když promítají něco z té doby.“

Připadá mi divné se tak náhodně zmínit o svém klukovi, ovšem nechci, aby si tenhle muž dělal nějaké mylné závěry. Zalétnu pohledem k jeho levé ruce, chválabohu však nevidím snubní prsten. Sedět tady se ženáčem by nebylo správné.

Jen na mě upře vědoucí pohled. „Váš oblíbený film je Snídaňový klub, co?“ zeptá se. „A všechny další filmy, co natočil John Hughes?“

„Máte něco proti Snídaňovému klubu?“

„Ne, ne při těch prvních deseti příležitostech, co jsem ho viděl.“

Rty se mi roztáhnou v úsměvu. Asi ho v televizi dávají často.

Nakloní se ke mně.

„Osmdesátky byly doba akčních hrdinů,“ podotkne a jeho hluboký hlas zní blízko a tlumeně. „Na to lidé často zapomínají. Smrtonosná zbraň, Smrtonosná past, Terminátor, Rambo…“

„Jean-Claude Van Damme,“ dodám.

„Přesně.“

Kousnu se do koutku úst, abych se nerozesmála, ale stejně se mi třese břicho a odfrknu si.

Zamračí se. „Čemu se smějete?“

„Ničemu,“ odvětím rychle a přikývnu. „Van Damme. Skvělý herec. Velmi významné filmy.“

Nedokážu však udržet vážnou tvář a můj společník svraští čelo, protože ví, že vykládám blbosti.

Právě v tu chvíli zaslechnu někde za sebou zahihňání, ohlédnu se a spatřím Jaye, který se nedívá na plátno, tiskne se k dívce a oba se vášnivě líbají a osahávají.

„Znáte je?“ zeptá se muž vedle mě.

Zavrtím hlavou. Do mých záležitostí mu nic není.

Mlčíme. Dojím popcorn, který držím v ruce, a pak zakloním hlavu a prohlížím si vysoký strop a starobylé zlaté oblouky nad hlavou. Muž sedí vedle mě a já se pomalu nadechuju a vydechuju, přestože mi srdce divoce buší.

Proč jsem nervózní? Je to kvůli Jayovi?

Ne, právě v tuto chvíli na něj ani nemyslím.

Lidé kolem nás si povídají a čekají na začátek filmu, avšak neslyším, co říkají, a ani mě to ve skutečnosti nezajímá. Kůži mám horkou.

„Tak co na Doralské studujete?“ zeptá se.

Vrhnu po něm překvapený pohled. Jak ví, na kterou školu chodím?

Sériový vrah.

Pak ale ukáže na moji tašku na podlaze. Všimnu si přívěsku na klíče, který na ní visí a má na sobě zepředu vyražený znak univerzity.

No jasně.

Narovnám se. „Krajinářský design,“ prozradím mu. „Chci, aby to venku vypadalo hezky.“

„To zní dobře. Já pracuju ve stavebnictví.“

Věnuju mu nenápadný úsměv. „Takže vy se staráte, aby to vypadalo hezky uvnitř.“

„Ne, vlastně ne.“

Jeho neutěšený tón, jako by ho jeho práce strašně nudila, mě rozesměje.

„Starám se, aby to uvnitř bylo funkční,“ opraví mě.

Upře na mě vřelé a pronikavé oříškově hnědé oči, ale pak na kratičký okamžik stočí pohled k mým ústům. Ucítím mravenčení v břiše. Vzápětí pohled odvrátí, já sklopím oči a snažím se popadnout dech.

Odkašlu si, skloním se, vytáhnu z tašky krabici s koblihami a položím ji na sklopný stolek, natočím si ho před sebe a zvednu víko.

Do nosu mě okamžitě udeří sladká vůně a zakručí mi v břiše.

Zadívám se na plátno a zapřemýšlím, jestli film už brzy začne, protože jsem si koblihy šetřila k němu, jenže už teď mám příšerný hlad.

Cítím na sobě mužův pohled. Oplatím mu ho a vysvětlím, proč mám s sebou koblihy. „Mám narozeniny. Kromě vína mi moje šéfka ještě dala jediný dort, který se dal v drive-thru sehnat.“

Zvednu jednu koblihu, znovu se opřu a opět položím nohy na područku sedadla přede mnou.

„Sníte všech šest koblih?“ zeptá se.

Zarazím se s koblihou pár centimetrů od pusy a zamračím se na něj. „Bylo by vám z toho blbě, nebo tak něco?“

„Ne, jenom jsem si říkal, jestli bych jednu nedostal.“

Usměju se a mávnutím ruky směrem ke krabici naznačím, ať si nabídne.

Vybere si tu s hladkou polevou. Nejsem si jistá, jestli není fanoušek ozdob, nebo se jen snaží nechat mi ty se zdobením, ale ať tak či onak, připadá mi to milé. Opřeme se a pustíme se do jídla, ovšem nedokážu se ubránit tomu, abych po něm čas od času nevrhala kradmé pohledy.

Má světle hnědé vlasy a jeho oči se zdají být modré, zelené nebo oříškově hnědé podle toho, jaké světlo z plátna se od nich odráží. Oválnou tvář má porostlou lehkým strništěm, ostrý nos a způsob, jakým se jeho hranatá čelist pohybuje, když žvýká, poutá můj pohled. Kolem očí má slabounké vrásky, takže je mu možná víc než třicet, ovšem mohlo by to taky být vším tím časem stráveným při práci na slunci. Je vysoký, silný, v kondici a opálený. Náhle se na mě zadívá, jako by vycítil, že na něj zírám. Znovu obrátím pohled před sebe.

Zatraceně.

To je v pořádku, ne? Je normální, když vám jiní lidé připadají atraktivní. To se stává. Například Scarlett Johanssonová je atraktivní. To neznamená, že o ni mám zájem.

Uždibnu si další kousek koblihy a po očku si prohlédnu jeho paže a nejrůznější tetování. Černé soukolí a šrouby, jako nějaká robotí kostra, jakýsi domorodý vzor, který rozhodně potvrzuje, že je dítětem devadesátek, a nejasně rozeznávám něco, co pokládám za kapesní hodinky, jež vypadají, jako by se mu pokoušely vystoupit z kůže. Je to taková všehochuť bez nějakého zřetelného tématu, přesto se jedná o nádhernou práci. Ráda bych věděla, jaký příběh se za tím ukrývá.

Ukousnu si další sousto a růžová poleva s duhovou posypkou mi do celých úst vyšle elektrický šok a já zatoužím si okamžitě celou tu zatracenou koblihu nacpat do pusy.

„Víte, vážně chci mít břišáky,“ řeknu a nepřestávám žvýkat, „jenže tohle je dobrota.“

Dá se do smíchu a podívá se na mě.

„Co je?“

„Nic. Jenom jste…“ Odvrátí pohled, jako by hledal vhodná slova. „Jste prostě, no, zajímavá, nebo… tak něco?“ Zavrtí hlavou. „Promiňte, ani nevím, co tím myslím.“ A pak vyhrkne, jako by si právě vzpomněl: „Roztomilá. Chci říct, že jste roztomilá.“

Můj žaludek udělá salto a tváře mi zahoří, jako bych se vrátila do páté třídy, kdy byla obrovská poklona, pokud vám kluk, který se vám líbil, řekl, že jste roztomilá. Vím, že myslí moji osobnost, a nikoli vzhled, ale stejně se mi to líbí.

Dojí koblihu a usrkne limonádu. „Takže, kolik je vám?“ zeptá se. „Tak dvacet tři, dvacet čtyři?“

„Jasně, jednou bude.“

Tiše se zasměje.

„Devatenáct,“ odpovím nakonec.

Zhluboka se nadechne, vzdychne a v očích se mu objeví jakýsi vzdálený výraz.

„Co je?“ Spolknu poslední sousto, otřu si ruce, trochu se shrbím a opřu si hlavu o opěradlo sedadla.

„Být znovu tak mladý,“ přemítá. „Připadá mi to jako včera.“

No, jak starý by mohl být? Devatenáct pro něj nemůže být zase až tak dávno. Deset let? Možná dvanáct?

„Takže kdybyste mohl vrátit čas, udělal byste některé věci jinak?“ vyzvídám.

Napjatě se usměje a upře na mě pohled vážných očí. „Dovolte mi, ať vám něco povím… Malou radu, ano?“

Poslouchám, zvednu k němu zrak a naše pohledy se střetnou.

„Pusťte se do toho naplno,“ prohlásí.

Cože?

Musí si všimnout mého zmateného výrazu, protože okamžitě pokračuje.

„Čas letí jako namydlený blesk,“ vysvětluje, „a strach vám poskytuje výmluvy, které potřebujete, abyste nedělala věci, o nichž víte, že byste dělat měla. Nepochybujte o sobě, nehádejte, co se bude dít, nedovolte strachu, aby vás držel zpátky, nebuďte líná a nezakládejte svoje rozhodnutí na tom, jak spokojení s nimi budou ostatní lidi. Prostě se na to vrhněte, dobře?“

Zírám na něj a naneštěstí se zdá, že to je to jediné, co jsem schopná udělat. Chci se usmát, protože se mi dme srdce a je to příjemné, ovšem také mě naplňují pocity, kterým úplně nerozumím. Je to, jako by mě zaplavovalo tucet různých emocí zároveň. Zmůžu se proto jen na krátké mělké oddechování.

„Dobře,“ zašeptám.

Nejsem si jistá, jestli to, co řekl, je to, co jsem chtěla nebo potřebovala slyšet, ale cítím, jak se mi lehce narovnávají ramena a odhodlaně zvedá brada. Ať mi to vydrží jakkoli dlouho, jsem o něco statečnější a on je můj nový hrdina.

Dívám se, jak vytahuje malou krabičku a škrtá zápalkou, jejíž plamínek jasně hoří. Zapíchne ji do jedné z koblih a růžová poleva, kterou si Shel vyžádala, protože ví, že je to moje oblíbená barva, se v tom světle celá rozzáří. Toto gesto mě zahřeje u srdce.

Sundám nohy z opěradla, předkloním se, zavřu oči, v duchu vyslovím přání a sfouknu plamínek.

Nepřála jsem si ale to, co obvykle. V hlavě mám náhle prázdno a nevzpomínám si na nic z toho, co mimo toto kino právě teď potřebuju a chci. Napadá mě jediná věc.

Oba se zase usadíme, každý s další koblihou, a světla konečně zhasnou a z obou stran hlediště nás obklopí zvuk.

Dalších devadesát minut jíme a smějeme se a já si několikrát zakryju obličej, když vím, že se něco blíží. Občas sebou trhnu a směju se, když to udělá on, protože se tváří rozpačitě. Po chvíli si uvědomím, že se nakláním ke svému společníkovi, který má nohu položenou na prázdné sedačce před námi a opřenou hlavu. Oba jsme si udělali pohodlí. Ani mě nenapadlo, že bych si od něj měla udržovat určitý odstup.

Moc často filmy ve společnosti jiných lidí nesleduju. Nejsem zvyklá jen tak s někým mlčky sedět. Coleův a můj rozvrh se vždycky neshodují, moje sestra Cam už žádný volný čas nemá a většina mých kamarádství ze střední nevydržela déle než k loňské maturitě. Je fajn mít společnost.

Ve chvíli, kdy běží titulky, si nejsem jistá, že si z filmu moc pamatuju. Ale už dlouho jsem se necítila takhle uvolněně. Smála jsem se a usmívala, vtipkovala a pustila z hlavy všechno, co se děje venku, a přesně to jsem potřebovala. Opravdu se mi ještě nechce jít domů.

Světla se začínají rozsvěcet a pomalu se narovnám. Spustím nohy zpátky na zem, spolknu knedlík v krku a pohlédnu na něj. Taky se posadí rovně, ale stěží se mi podívá do očí.

Vstanu, přetáhnu si popruh tašky přes hlavu a posbírám odpadky, co po mně zbyly.

„Za pár týdnů dávají Poltergeista,“ promluví za mnou, zatímco vstává a sbírá vlastní nepořádek. „Když vás zahlédnu, raději se posadím někam výš.“

Vzpomenu si na víno a potichu se zasměju. Společně vyjdeme z řady a zamíříme ke dveřím. Všimnu si, že Jay a jeho dívka už na svých sedadlech nejsou. Zřejmě odešli, ovšem po pravdě řečeno už jsem dávno docela zapomněla, že tady vůbec byli.

Poltergeist. Chce tím říct, že přijde? Je to jeho způsob, jak mi to dát nenuceně vědět pro případ, že bych náhodou taky chtěla dorazit?

Ale ne, ví, že mám kluka.

Nedokážu se však ubránit úvahám, že kdyby nám to s Colem další měsíc nevydrželo, tak jestli bych do kina přišla, když vím, že on tady bude.

Rychle zamrkám, a zatímco se ploužím vzhůru uličkou, zaplaví mě pocit viny. Nejspíš sem dorazím. V tomhle městě není moc co dělat a dneska v noci jsem se dobře bavila. Ten chlapík je zajímavý.

A dobře vypadá.

A pracuje.

Měla bych ho dát dohromady se svou starší sestrou. Je mi záhadou, že celou tu dobu unikal jejímu radaru.

Jako poslední z celého kina projdeme dveřmi a zastavíme se v předsálí, kde vyhodíme odpadky.

Zvednu k němu hlavu, a když teď před sebou vidím jeho vysokou postavu v jasnějším světle, trochu se mi rozbuší srdce. Oříškově hnědé oči. Rozhodně oříškově hnědé. Ale na vnějším okraji duhovek je má dozelena.

Vlasy má jen lehce upravené a právě tak dlouhé, aby se daly prohrábnout prsty. Sklopím oči k jeho hladkému opálenému krku. Nevidím ovšem, jestli se mu pod límečkem trika táhne nějaká linie opálení. Má takovou barvu všude? Myslí mi bleskne nezvaná představa, jak do půl těla svlečený seká a tahá dřevo, a já…

Opět zavřu oči a zakroutím hlavou. Jo, páni, dobře.

„Ehm, už bych měla jít,“ sdělím mu a sevřu popruh tašky. „Doufám, že můj kluk už bude čekat v baru, aby mě vyzvedl.“

„V baru?“

„V Grounders,“ odpovím a napadne mě, že by to místo měl nejspíš znát. Je to jeden z pouhých tří barů ve městě, i když hodně lidí dává před putykou, v níž pracuju, přednost Poor Red’s nebo strip klubu. „Dneska jsem neplánovaně skončila dřív. Vozí mě domů, ale nemohla jsem se mu dovolat. Už by tam měl být.“

Otevře dveře, podrží mi je, když vycházím z kina ven, a vyjde za mnou.

„Tak doufám, že jste si narozeniny užila, i když jste musela do práce,“ řekne.

Zamířím doprava, kde leží Grounders, zatímco on se vydá doleva.

„A díky, že jste mi dělal společnost,“ poděkuju. „Doufám, že jsem vám nezkazila zážitek z filmu.“

Chvíli na mě upírá pohled, po tváři mu přeběhne nerozhodný výraz a oddechuje trochu namáhavě. Po chvíli zavrtí hlavou a odvrátí oči. „Vůbec ne,“ odpoví.

Uplyne okamžik ticha a pomalu se od sebe vzdalujeme, ovšem ani jeden z nás se k tomu druhému neobrátí zády.

Ticho i vzdálenost se prodlužují. Nakonec zvedne ruku, krátce mi zamává a obě ruce zastrčí do zadních kapes.

„Dobrou noc,“ popřeje mi.

Beze slova na něj hledím. Jo, dobrou noc.

A pak se otočím a žaludek se mi sevře ještě víc.

Ani jsem se nedozvěděla jeho jméno. Pokud na něj znovu narazím, bylo by hezké říct „ahoj“.

Nemám však čas se tím příliš zaobírat, protože mi zazvoní telefon. Vytáhnu ho z kapsy a na displeji spatřím Coleovo jméno.

Zastavím se na chodníku a zvednu to. „Ahoj, jsi v Grounders?“ zeptám se ho. „Už jsem skoro tam.“

On mi však neodpoví. Zarazím se a zavolám jeho jméno: „Cole? Jsi tam?“

Nic.

„Cole?“ zopakuju hlasitěji.

Linka je však hluchá. Chystám se mu zavolat zpátky, když uslyším za sebou hlas.

„Váš přítel se jmenuje Cole?“ zeptá se muž z kina. „Cole Lawson?“

Obrátím se a vidím, že pomalu míří zpátky ke mně.

„Ano,“ odpovím. „Znáte ho?“

Chviličku váhá, jako by se s něčím vyrovnával, a pak natáhne ruku a konečně se představí. „Jsem Pike. Pike Lawson.“

Lawson?

Po krátké odmlce dodá: „Jeho otec.“

Nedostává se mi vzduchu. „Cože?“ vydechnu.

Jeho otec?

Spadne mi brada, ale pak pusu zase zavřu a hledím na něj v novém světle, jak mi to začíná docházet.

Cole se o otci letmo zmínil – věděla jsem, že bydlí někde v okolí –, ovšem pochopila jsem, že si nejsou blízcí. Představa, kterou jsem si na základě Coleových náhodných poznámek o otci vytvořila, se neshoduje s mužem, se kterým jsem si dnes večer v kině povídala. Je milý.

A dá se s ním snadno mluvit.

A proboha, stěží vypadá dost starý na to, aby měl devatenáctiletého syna.

„Jeho otec?“ pronesu nahlas.

Stroze se na mě usměje a mně je jasné, že takový zvrat událostí nečekal ani on.

Vzápětí slyším, jak mu v kapse zavibruje mobil. Vyloví ho a podívá se na displej.

„A jestli mi teď volá, musí být v průšvihu,“ prohlásí s pohledem upřeným na telefon. „Potřebujete svézt?“

„Svézt kam?“

„Předpokládám, že na policejní stanici.“ Vzdychne, přijme hovor a vyrazí. „Pojďme.“

2. kapitola

JORDAN

„NEMYSLÍM, ŽE JE TO dobrý nápad,“ sdělím Coleovi, zatímco z kufru jeho auta vytahuju naskládané přepravky. „Připadám si jako vyžírka.“

Můj kluk předvede ten zvláštní poloviční úšklebek rty, kdy vidíte jen levou stranu zubů. „Tak co uděláš?“ Podívá se na mě, přitáhne si k sobě můj skládací kreslicí stůl a zdvihne ho. „Zůstaneš u rodičů?“

Kolem modrých očí má kruhy, nejspíš z nedostatku spánku. Společně odneseme náš náklad a položíme ho na schody na verandu domu Pikea Lawsona.

Našeho nového domova.

Posledních pár dní bylo šílených a pořád nemůžu uvěřit, že ten chlapík je jeho otec. Jak je to pravděpodobné? Přála bych si, abychom se setkali za trochu jiných okolností. A ne, že jsme spolu ve dvě ráno jeli na policejní stanici, abychom dostali jeho syna – mého přítele – z vězení.

„No tak, vždyť jsem ti to říkal,“ ozve se Cole a vydá se k autu pro další várku věcí. „To táta nabídl, ať tady zůstaneme. Jenom budeme pomáhat s domácíma pracema, a to nám dá šanci našetřit si na nový byt. Lepší byt.“

Jasně. A kolik mladých se nastěhovalo zpátky domů, aby to přesně tak udělali, a pak tam místo toho zůstali bydlet další tři roky? Jeho táta musel vědět, čemu se vystavuje.

Budu se ze všech sil snažit, abych se odstěhovala, jakmile to bude možné, jenže Cole si nespoří. Zařídit si nové bydlení, složit kauci, o kterou jsme v posledním bytě přišli kvůli menším poškozením koberců, a vybavit ho bude stát spoustu peněz. Jakmile byt seženeme, Cole může pomoct s jeho placením, avšak stěhování a zařízení bude na mně.

Od kina a setkání s Pikem Lawsonem uplynuly tři dny. Jakmile jsme dostali Colea ven, jela jsem domů a našla v bytě příšerný nepořádek. Podle všeho se mi u nás doma pokusil uspořádat pozdní narozeninovou párty, ovšem naši kamarádi – jeho kamarádi – se začátkem oslavy nepočkali. V jedenáct už byli všichni opilí a pizza snědená, ale ano, nechali mi kousek dortu.

Když jsem viděla, jak to tam vypadá, musela jsem se jít schovat do koupelny, abych se před nimi nerozbrečela.

Během večírku zřejmě vypukla rvačka, sousedi si stěžovali na hluk, Cole byl drzý a nakonec jeho a jednoho z jeho kamarádů zatkli, aby vychladli. Náš domácí Mel jasně prohlásil, že už toho má dost a Cole musí vypadnout. Já mohla zůstat, jenže sama bych všechno v žádném případě nezaplatila. Ne poté, co jsem minulý měsíc utratila všechny úspory, abych mu pomohla opravit auto.

A policie ho naštěstí tentokrát propustila bez kauce, protože jsem neměla kde vzít ani sto dolarů, natož dva a půl tisíce.

„Jsi jeho syn,“ připomenu Coleovi a popadnu svou stojací lampu – jednu z mála věcí, které jsme neuložili do skladu, protože Coleův táta už měl jeden z volných pokojů zařízený. „Ale abych tady bydlela i já, zatímco on bude platit účty? To není správné.“

„No, já myslím, že není správné, abych se musel každý den obejít bez tohohle,“ poškádlí mě s nestydatým úšklebkem, zatímco si mě k sobě přitáhne a ovine mi paže kolem těla. S úsměvem lampu postavím a vyhovím jeho dovádivé náladě, přestože si připadám trochu mimo. Už je to dávno, co jsem byla v pohodě dostatečně dlouho, abych zapomněla na stres, na který na každém kroku narážíme. Už nějakou dobu jsme se společně neusmívali a přestává to pro nás být přirozené.

Zrovna teď se mu ale oči klukovsky třpytí, jako by byl příšerně roztomilé tornádo, které se ptá: „Miluješ mě?“

Přitiskne čelo k mému, já mu zabořím prsty do blond vlasů a zahledím se do tmavě modrých očí, které vždycky vyvolávají dojem, jako by si právě vzpomněl, že má v ledničce schovaný celý koláč.

Vezme mou pravou ruku do své, obě je zvedne mezi nás a já sevřu tu jeho, protože už vím, co dělá. Prsty vzájemně obejmeme ruku toho druhého a palce přitiskneme k sobě. Zadívá se mi do očí. Mezi námi se vznáší stejná vzpomínka.

Komukoli jinému by to připadalo jako ruce připravené na páku, ale když pohlédneme dolů, vidíme naše palce vedle sebe a jizvičku velkou jako hrášek, kterou sdílíme s jedinou další osobou. Když to lidem vykládáme, zní to hloupě – kamarádův mladší bráška měl dětskou plastovou pistoli, která na nás byla příliš malá, a když jsme se z ní pokusili vystřelit, sedřela nám kůži. Rozesmálo nás, když jsme zjistili, že máme na záprstní kůstce přesně stejnou jizvu.

Teď už jsme to jen Cole a já. Jen my dva. Dvě jizvy, už ne tři.

„Zůstaň se mnou, dobře?“ zašeptá. „Potřebuju tě.“

A na jediný vzácný okamžik zahlédnu zranitelnost.

Také jsem ho kdysi potřebovala, a byl tady pro mě. Máme toho hodně za sebou a nejspíš je to můj nejlepší kamarád.

Což je důvod, proč jsem k němu až příliš shovívavá. Nechci mu ublížit.

A proto ho nechám, aby mě k tomuhle přemluvil. Vážně se nechci nastěhovat k tátovi a nevlastní mámě, navíc to bude jen do konce léta. Jakmile mi na podzim přijde studentská půjčka, budu si díky ní a penězům našetřeným z letních brigád zase moct dovolit vlastní bydlení. Myslím.

Cole mě mlčky pevně drží. Je mu jasné, že jsem na něj pořád naštvaná, protože se nechal zatknout, a taky kvůli škodám v bytě, ale ví, že mi na něm záleží. Začínám uvažovat, jestli to není jedna z mých chyb. Rozhodně je to slabost.

Natáhne se dolů, chytí mě za zadek, skloní se k mému krku a políbí mě. Když se ke mně přitiskne, vyjeknu a se smíchem se mu vykroutím z náruče.

„Přestaň!“ pokárám ho šeptem a nervózně zalétnu pohledem k jednopatrovému domu za mnou. „Už nemáme žádné soukromí.“

Zaculí se. „Táta je ještě v práci, kotě. Domů se vrátí až kolem páté.“

Aha. No, alespoň to je dobře. Nicméně se rozhlédnu po ulici a vidím v sousedství jeden dům vedle druhého, roztažené závěsy a tu a tam hrající si děti. Není to jako v bytovém domě, kde jste sice každému na očích, ovšem ve skutečnosti nikoho nezajímáte, protože jste tam jenom přechodně a nebudete tam bydlet dost dlouho na to, abyste někomu stáli za pozornost. Tohle je skutečné sousedství, kde lidem stojí za to zajímat se, kdo žije vedle nich.

Zhluboka se nadechnu a ponořím se do vůně grilů a vrčení sekaček na trávu. Je to vážně hezká čtvrť. Napadne mě, jestli bych sem jednou zapadla i já. Najdu si skvělou práci? Koupím hezký dům? Budu šťastná?

Cole opět skloní čelo k mému. „Víš, mrzí mě to.“ Nedívá se na mě, zírá do země. „Pořád to kazím a nevím proč. Jsem tak roztěkaný. Prostě nedokážu…“

Větu nedokončí. Zavrtí hlavou a já ho chápu. Rozumím tomu.

Cole není ztroskotanec. Je mu devatenáct. Je impulzivní, rozhněvaný a zmatený.

Jenže na rozdíl ode mne nemusel nikdy dospět. Vždycky měl někoho, kdo se o něj stará.

„Víš, kým máš být,“ řeknu mu. „U každého je to jiný proces, jak se s tím vypořádá, ale zvládneš to.“

V jeho očích se na okamžik objeví váhavý výraz, jako by se chystal něco říct, jenže pak zmizí. Místo toho nasadí svůj drzý úsměv. „Nezasloužím si tě,“ prohlásí a plácne mě po zadku.

Škubnu sebou, ovšem jak jeden druhého pouštíme, svou rozmrzelost ovládnu. Ne, nezasloužíš. Ale jsi roztomilý a umíš dobře masírovat.

Dokončíme vykládání auta a na několikrát odnosíme věci do domu. Vyskládám v kuchyni tu trochu potravin, co jsem předtím nakoupila, a pak s poslední krabicí projdu obývacím pokojem a nahoru po schodech do našeho pokoje, což jsou první dveře vlevo.

Vejdu dveřmi do naší nové ložnice, zhluboka se nadechnu nosem, a když ucítím vůni čerstvé malby na stěnách, nedokážu zakrýt úsměv. Podle toho, jak dům, do něhož se stěhujeme, vypadá, ho Coleův táta renovuje. Ačkoli se zdá, že to hlavní už je hotovo. Dole jsem viděla nablýskané dřevěné podlahy, ve všech místnostech ladící ozdobné lišty a žulové desky v kuchyni společně s nově vypadajícími lesklými spotřebiči. Nad černými prosklenými skříňkami se mi zatetelilo srdce. Žádný z mých předchozích domovů nebyl ani zdaleka tak pěkný. Na to, že je Pike Lawson stavař, není špatný designér.

Rozhodně je to hezký dům. Vlastně vážně příjemné místo. Ne že by to bylo nějaké sídlo – je to jen prostý jednopatrový, dobře postavený dům s malou vyvýšenou venkovní verandou –, ale dům je přestavěný, krásný, dobře udržovaný a před domem i na zahradě roste tráva.

Položím krabici na zem, přejdu k oknu a vykouknu škvírou mezi žaluziemi. Skutečná zahrada. Coleova máma nežila vždycky právě v ideálních podmínkách, takže je fajn vědět, že kdyby bylo třeba, může bydlet v čisté a bezpečné čtvrti. Napadne mě, proč se vždycky tvářil, že potřebuje, aby se o něj někdo staral, když měl kdykoli k dispozici tohle. Co se mezi ním a Pikem Lawsonem stalo?

Jednoho dne taky budu mít takový dům. Můj otec bohužel umře v tom samém přívěsu, ve kterém jsem vyrostla.

Cole vejde dovnitř, hodí na postel dva kufry a okamžitě zase odchází. Cestou loví telefon.

„Myslíš, že bude tvému tátovi vadit, když použiju kuchyň?“ zavolám na něj a následuju ho z pokoje. „Koupila jsem věci na burgery.“

Pokračuje v chůzi, avšak slyším, jak se potichu směje. „Nedokážu si představit jediného chlapa, dokonce ani mýho tátu, jak zakazuje ženě použít jeho kuchyň, aby mu připravila jídlo.“

Jo, pravda. Střelím pohledem po jeho zádech, zatímco on zahýbá doprava do obývacího pokoje a míří ven. Já pokračuju rovně do kuchyně.

Dřív jsem to pro Colea dělala ráda. Byla jsem tam pro něj víc, než moje matka bývala pro mého otce. Udržovala jsem uklizený dům – nebo byt – a viděla, jak se usmívá, když jsem mu o něco usnadnila život nebo se postarala, aby měl, co potřebuje. V průběhu několika posledních měsíců to však začalo být jednostranné.

Jeho otec toho ale pro nás dělá hodně a párkrát v týdnu uvařit večeři je součástí dohody, takže nemám problém svou část splnit. Tedy, naši část, ovšem Cole vařit nebude, takže na něm nechám práci na zahradě, která – jak si ostatně jeho otec vymínil – má být jeho odpovědnost.

Pike Lawson. Musela jsem se snažit, abych nemyslela na onen večer v kině. Pořád mi dělá problém vypořádat se s tím, jaká byla celá situace náhoda.

Neustále myslím na tu zápalku v koblize a na povzbuzující řeč, kterou ke mně měl ohledně toho, že mám jít za tím, co chci. Jedna moje část má ale pocit, jako by to říkal i sám sobě. V hlase mu zaznívala zkušenost a možná i trochu zklamání a já se o něm chci dozvědět víc. Třeba jak zvládal otcovství v mladém věku.

Tak jsem si myslela, že je hezký. No a co? Myslím, že Chris Hemsworth je hezký. A Ryan Gosling, Tom Hardy, Henry Cavill, Jason Momoa, bratři Winchesterové… Nejde o to, že bych myslela na sex, proboha. Nemusí to být hned tak nemístné.

Nejde to. Chodím s jeho synem.

Zamířím k jedné z židlí u kuchyňského stolu, vylovím z tašky mobil a spustím svou aplikaci. „Jessie’s Girl“ okamžitě začne hrát z místa, kde jsem ji po svém ranním běhu vypnula. Prozkoumám kuchyň a taky rychle zkontroluju obývací pokoj a ujistím se, že se nikde nepovalují naše věci. Nechci jeho tátovi překážet víc, než je nutné.

Zamířím k ledničce a cestou přejedu rukou po desce ostrůvku. Zatímco ostatní povrchy jsou ze žlutohnědé žuly s nádechy černé, povrch ostrůvku tvoří masivní dřevo. Jeho hladký povrch je na dotek teplý a necítím žádné rýhy po krájení. Celá kuchyň vypadá jako nedávno předělaná, takže možná desku zatím tolik nepoužíval. Nebo snad není až takový kuchař.

Nad ostrůvkem visí praktické světlo z bronzového kovu, a než dojdu k ledničce, zlehka se zatočím a tiše se zasměju. Je příjemné moct se pohybovat, aniž bych do něčeho narazila. To jediné, co kuchyni chybí, abych se místo uznalého pokývnutí musela začít ovívat nadšením, jsou kachličky. Kachličky jsou super.

Z ledničky vytáhnu mleté hovězí, máslo a mozzarellu, nohou zabouchnu dvířka, otočím se a všechno položím na ostrůvek. Vezmu dvě cibule, které jsem tam nechala ležet už předtím. Kývu hlavou do rytmu hudby, kloužu sem a tam a vlním se. Z bloku na nože jeden vytáhnu a začnu cibuli krájet na tenké plátky.

Hudba v mých uších sílí, ježí se mi chloupky na pažích a cítím, jak mi v nohou vibruje energie, protože se mi chce tančit, ale nedovolím si to. Doufám, že Pikeu Lawsonovi nebude čas od času vadit hudba z osmdesátek. V kině neříkal, že ji nemá rád, ovšem taky nepočítal s tím, že se k němu nastěhujeme.

Dál se vlním do rytmu a pokyvuju hlavou, zatímco rukama vytvaruju pět velkých hamburgerů a začnu je pokládat na čistou pánev, už předehřátou a zalitou rozpuštěným máslem.

Pohupuju boky ze strany na stranu, když v pase ucítím lechtání. Nadskočím, srdce mi vyskočí až do krku a v hrdle uvázne vyjeknutí.

Prudce se otočím a spatřím svoji sestru, která stojí přímo za mnou. „Cam!“ postěžuju si.

„Mám tě,“ poškádlí mě a s úsměvem od ucha k uchu mě znovu polechtá na žebrech.

Zastavím hudbu linoucí se z telefonu. „Jak ses dostala dovnitř? Neslyšela jsem zvonek.“

Obejde ostrůvek, usadí se na stoličce, opře si lokty a vezme si kousek cibule. „Venku jsem se minula s Colem,“ vysvětlí. „Řekl mi, že mám prostě jít dál.“

Natáhnu krk, vykouknu z okna a vidím ho a pár jeho přátel, jak stojí kolem starého volkswagenu mé babičky. Coleův táta zaplatil za to, aby ho sem odtáhli, protože je zrovna nepojízdný. Nemohla jsem ho nechat stát u bytu a zdá se, že Cole konečně plní slib, že ho spraví, abych měla použitelné auto.

Do uší mi pronikne syčení masa, smažícího se na pánvi, a tak se otočím a hamburgery obrátím. Na předloktí mi dopadne palčivá kapka horkého omastku. Trhnu sebou.

Vím, že Cam dorazila, aby mě zkontrolovala. Staré zvyky a tak.

Moje sestra je jen o čtyři roky starší, ale byla mámou, kterou naše vlastní máma, která se s námi nenamáhala zůstat, nebyla. Já na tom parkovišti pro přívěsy žila až do maturity, avšak Cam se odstěhovala v šestnácti a od té doby se o sebe starala sama. O sebe a svého syna.

Zalétnu pohledem k hodinám. Je teprve po páté. Synovec je nejspíš s chůvou a sestra má namířeno do práce.

„Takže kde je otec?“ zeptá se.

„Asi ještě v práci.“

Brzy však dorazí domů. Přendám burgery z pánve na talíř, otevřu sáček s houskami a vyndám je.

„Je fajn?“ zeptá se po chvíli váhavě.

Stojím zády k ní, takže nemůže vidět mé podráždění. Moje sestra je žena, která se nebojí říct, co si myslí. Skutečnost, že se drží na uzdě, prozrazuje, že si nejspíš myslí něco, co nechci slyšet. Jako třeba proč prostě k sakru nevezmu tu lépe placenou práci, kterou mi její šéf loni na podzim nabídl, abych mohla zůstat ve svém bytě?

„Vypadá fajn.“ Přikývnu a střelím po ní pohledem. „Myslím, že je spíš tichý typ.“

„Ty jsi tichý typ.“

Ušklíbnu se na ni a opravím ji: „Já jsem vážná. To je rozdíl.“

Uchechtne se, napřímí a stáhne si lem bílého tílka, až je zřetelně vidět červenou krajkovou podprsenku pod ním. „U nás doma asi musel být někdo vážný.“

Tím „u nás doma“ má na mysli přívěs, v němž jsme společně vyrůstaly.

Přehodí si hnědé vlasy na záda a já spatřím dlouhé stříbrné náušnice, které se hodí k třpytivému make-upu, kouřovým stínům a lesklým rtům.

„Jak se má Killian?“ zeptám se na synovce.

„Spratek jako vždycky,“ odpoví. Pak se však zarazí, jako by si na něco vzpomněla. „Ne, počkej. Dneska mi přiznal, že tvrdí kamarádům, že jsem jeho starší sestra, která ho chodí vyzvedávat.“ Ušklíbne se. „Ten malý mizera se za mě stydí. Ale stejně mě napadlo: ‚páni, lidi tomu vážně věří?‘“ Pak znovu teatrálně pohodí vlasy. „Tím chci říct, že pořád vypadám dobře, ne?“

„Je ti teprve třiadvacet.“ Posypu burger nastrouhanou mozzarellou, přidám druhou placku a tu taky posypu. „Samozřejmě že vypadáš.“

„Mmm-hmm.“ Luskne prsty. „Musím si vydělat, dokud můžu.“

Setkám se s jejím pohledem, jen na okamžik, ale stačí to na to, abych si v jejím humoru všimla zaváhání. Nebo jejího téměř omluvného zadumaného úsměvu i toho, jak mrkání vyplňuje ticho, v němž visí její nevhodná slova.

A jak si potahuje lem tílka, aby si ve společnosti své malé sestřičky co nejvíc zakryla břicho.

Moje sestra nenávidí to, čím se živí, avšak peníze má raději.

Nakonec znovu upře pozornost na mě a téměř vyčítavě se zeptá: „Takže co to tu vlastně děláš?“

„Připravuju večeři.“

Zavrtí hlavou a obrátí oči v sloup. „Takže nejen že nepošleš k vodě chlapa, se kterým jsi, ale obskakuješ ještě nějakého dalšího?“

Přidám na první dvojitý cheeseburger pár koleček cibule a nahoru položím housku. „Ne.“

„Ale ano.“

Zamračím se na ni. „Budeme tady bydlet – v téhle parádní čtvrti, pochop – zadarmo. To nejmenší, co můžu udělat, je postarat se, že dodržíme naši část dohody. Uklízíme a dělíme se o vaření. To je všechno.“

Přísně vyklene pravé obočí a založí si ruce na hrudi v gestu, že tohle nebere. Panebože. Vážně si myslím, že tahle dohoda je výhodnější pro nás než pro Pikea Lawsona. Klimatizace, kabelovka a wi-fi, velká šatna…

Natáhnu se přes linku, vytáhnu žaluzie a obořím se na ni, abych se jí zbavila: „Má bazén, Cam! Tak mi dej pokoj.“

Vyvalí oči. „Děláš si prdel?“

Seskočí ze stoličky, přicupitá ke mně a vyhlédne na zadní dvůr. Bazén je dokonalý. Má tvar přesýpacích hodin, lemují ho barevné dlaždice ve středomořském stylu a vstupuje se do něj po mozaikové podlaze. Coleův táta na něm určitě stále pracuje, protože na opačné straně bazénu jsou květinové záhony bez květin a trysky pro mini vodopády, které zatím neproudí. Kolem bazénu jsou nahodile rozestavěny křesílka a stůl a různě po zahradě stojí odložený zahradní nábytek, který ještě zjevně nemá určené místo. Vpravo vedle hadice leží slunečník a vlevo se nachází plachtou zakrytý gril.

Sestra obdivně přikývne. „To je hezké. Tys měla vždycky bydlet v takovém domě.“

„A kdo ne?“ odseknu. Všichni by měli mít takové štěstí.

Ačkoli mám stále pocit, že být tady není správné. Colea mám ale hodně ráda a raději budu s ním než u táty.

Dodělávám burgery. Sestra se otočí, sevře rukama okraj linky a zadívá se na mě. „Víš určitě, že chce jen nějaký ten úklid a vaření?“ naléhá. „Chlapi jsou bez ohledu na věk všichni stejní. Já to vím.“

Jo, už můžeš sklapnout. Umím se o sebe postarat. Jestli mě to kluci ze střední a práce v baru nenaučili doteď…

Ona však pokračuje, přistoupí ke mně a zarazí mě. „Jenom mě vteřinku poslouchej.“ Mluví rázným tónem. „Je to hezký dům, bezpečná čtvrť a ano, můžeš si něco našetřit. Ale nemusíš tady bydlet.“

„U táty a Corinne by to bylo horší,“ namítnu. „A u tebe zůstat nemůžu. Oceňuju tvoji nabídku, ale nemůžu tábořit na gauči a všem se plést do cesty. A nedokážu se učit, když se čtyřletý kluk ve svém vlastním domě chová jako čtyřletý kluk.“

Ve čtvrtky mám letní výuku, takže potřebuju trochu prostoru na práci.

„To jsem nemyslela,“ odsekne. „Mohlas zůstat v tom bytě. Měla bys na něj.“

Otevřu pusu, zavřu ji a otočím se, abych burgery dala na pár minut do trouby.

Zas s tím musí začínat. Kdy to vzdá?

„Nemůžu, jasné?“ prohlásím. „Nechci. Mám svoji práci ráda a nechci pracovat tam, kde ty.“

„Jasně že nechceš.“ Upře na mě znuděný pohled. „Je to pod tvoji úroveň, co?“

„To jsem neřekla.“

Nemyslím si o sestře kvůli její práci nic špatného. Živí a šatí svoje dítě. Spolkla hrdost a udělala, co musela, a já ji za to miluju. Ovšem – a to bych jí nikdy neřekla do obličeje – není to kariéra, kterou by si pro sebe zvolila, kdyby měla na vybranou.

Já ještě na vybranou mám.

Cam v The Hook tančí od svých osmnácti. Ze začátku šlo jen o dočasnou práci, aby překonala to, že ji partner opustil, a postarala se o jejich společného syna. Zvládat najednou vysokou a dítě na ni však bylo příliš a nakonec ze školy odešla. Měla v plánu se tam vrátit, až Killian začne chodit do školky, jenže to bude už brzy a nemyslím si, že má v úmyslu někdy v dohledné době s tancem skončit. Zvykla si na peníze.

Asi před rokem mi její šéf nabídl, ať tam dělám barmanku, a ona mě od té chvíle neustále přemlouvá, ať to vezmu. Koneckonců bych mohla vydělat víc než dost na to, abych se uživila, a možná bych si ani nemusela nabrat tak vysoké studentské půjčky. Pár let a je to, prohlašovala. Bylo by to za mnou.

Já ovšem vím, že práce barmanky je jenom zaměstnání, které její šéf holkám nabízí, zatímco je zpracovává, aby v jeho podniku začaly tancovat.

A to nehodlám dělat. A ani se nebudu dívat, jak to každou noc dělá moje sestra.

Moje tělo je moje. Jenom moje a toho, komu se rozhodnu ho ukázat. Zůstanu v Grounders, díky.

„Je mi dobře tam, kde jsem,“ sdělím jí. „Mám tohle.“

Vzdychne. „Fajn,“ prohlásí a pro tuto chvíli se vzdá. „Jen buď připravená, pokud tohle nevyjde, jo?“

Tohle znamená to, že budeme s Colem žít v domě jeho otce.

Obejdu ji, abych z ledničky vytáhla limonádu, a náhle uslyším hluboké burácení motoru, které se k nám přibližuje. Zastavím se, vyhlédnu z okna a vidím, jak na příjezdovou cestu zajíždí černé auto. Je to tentýž Chevy Cheyenne z jednasedmdesátého, kterým jsme tehdy v noci jeli po kině vyzvednout Colea na policejní stanici.

Srdce se mi rozbuší v hrudi, ale nevšímám si toho a rychle ledničku zavřu.

„Jeho táta je doma,“ řeknu jí, z kuchyňské linky zvednu kabelku a sestře ji podám. „Musíš jít.“

„Proč?“

„Protože tohle není můj dům,“ odseknu a postrkuju ji k prádelně a zadním dveřím. „Počkám alespoň týden, než mu do domu začnu tahat hromadu svých kamarádů.“

„Jsem tvoje sestra.“

Slyším, jak se zabouchnou dveře od auta.

Dál se ji snažím dotlačit k zadnímu vchodu, jenže se vzpírá. „A koukej se mi ozvat,“ prohlásí. „Nepřipustím, abys ty dovolila nějakému úchylákovi ve středním věku a s pivním pupkem, který s radostí umožnil sexy mladému tělu nastěhovat se do jeho domu, aby od své nové nájemnice začal vyžadovat něco navíc.“

„Sklapni.“ Nedokážu se však ubránit krátkému smíchu.

Nemá pivní pupek ani střední věk a není to úchylák. Tedy alespoň si to nemyslím.

Obrátí se, laškovně mě šťouchne do břicha a ztiší hlas do hlubokého, chraplavého tónu. „No tak, zlato.“ Kroutí se u mě a snaží se mne žádostivě obejmout. „Je načase si odpracovat nájem, kotě.“

„Zmlkni!“ zašeptám důrazně a se smíchem se ji snažím vystrkat z kuchyně. „Bože, jsi trapná. Vypadni!“

„Neboj se,“ pokračuje a předstírá, že je nějaký slizký stařík, olizuje si rty a snaží se mě políbit. „Malé holčičky se o své tatínky starají.“

Naznačuje, že do mě vráží a vystrkuje pivní břicho, nakolik to se svým ani ne šedesáticentimetrovým pasem dokáže.

„Přestaň!“ žadoním. Tváře mi planou rozpaky.

S úsměvem mi osahává boky, zatímco já se ji snažím dostat z kuchyně.

Pak však náhle přestane, zatváří se zklamaně a upře oči na něco – nebo někoho – za mnou.

Na okamžik zavřu oči. Bezva.

Obrátím se a uvidím Coleova tátu, jak stojí ve dveřích mezi obývacím pokojem a kuchyní a zírá na nás. Při pohledu na něj mi do tváří začne stoupat červeň.

Slyším, jak se sestra prudce nadechuje, poodstoupím od ní a odkašlu si. Nemyslím, že něco slyšel. Alespoň doufám, že ne.

Pohledem těká mezi námi, až spočine na mně. Krátké vlasy má trochu rozcuchané, na spáncích se mu ještě stále leskne pot z celodenní práce a na bradě mu od rána vyrašilo krátké strniště. Na předloktích má tmavé skvrny, a když drží opasek s nářadím a krabičku na oběd, šlachy na opálených rukách se mu napínají.

Zhluboka se nadechne, popojde a odloží věci na ostrůvek. „Všechno nastěhováno?“ zeptá se mě a prohrábne si vlasy.

Přikývnu. „Jo,“ vyhrknu. „Tedy, ano.“

Mé srdce opět dělá tu věc, kdy mám pocit, jako by mi v hrudi plulo na rozbouřeném moři, a zdá se, že si nevybavuju, co mám dělat. Takže jen znovu přikývnu a mžikám, dokud ke mně nepřistoupí moje sestra a já si konečně nevzpomenu, co se děje.

„Pikeu. Pane Lawsone,“ opravím se. „Promiňte. Tohle je moje sestra Cam.“ Ukážu na ni. „A právě byla na odchodu.“

Zalétne k ní pohledem. „Zdravím.“

A pak se na mě k mému překvapení na okamžik znovu zadívá, než si všimne pošty na lince a začne ji procházet, jako bychom tam ani nebyly.

Lehce zmateně zamrkám.

Tohle je příležitost pro Cam. Sice je mladší než on, ale rozhodně je žena a většina mužů na ní spočine pohledem, na jejích dlouhých nohou a pěkných a drahých prsou pod tílkem. On ne.

„Ano, ráda vás poznávám,“ ozve se Cam. „Díky, že jste jí dovolil se nastěhovat.“

Věnuje nám letmý pohled a nenápadný úsměv a pak sebere všechny obálky a uloží je do pořadače na poštu.

Cam zamíří pryč z kuchyně a vydá se směrem do prádelny. Následuju ji.

Jakmile se mu dostane z dohledu, otočí se na patě a s uličnickým zábleskem ve vyvalených očích neslyšně vydechne: „Ach, můj bože.“

Zatnu zuby a trhnutím brady jí naznačím, ať jde dál. Teď sem bude chodit každý den, aby si s ním zaflirtovala.

Slyším, jak Pike za mnou otvírá troubu, a otočím se.

„Chystala jsem večeři,“ zavolám na něj. „Pro nás tři. Může být?“

Zase troubu zavře. V jeho tváři zahlédnu náznak úlevy. „Jo, je to skvělé.“ Vzdychne. „Děkuju. Umírám hlady.“

„Už jen čtvrt hodinky.“

Sáhne do lednice, vytáhne pivo, víčko zasune do otvíráku připevněného pod ostrůvkem, lahev otevře a víčko spadne do koše. „Tak to je dost času na sprchu,“ odvětí a zalétne k nám pohledem. „Omluvte mě.“

A s lahví visící v prstech vyjde z kuchyně. K rámu dveří mu chybí jen asi patnáct centimetrů. Zarazím se, neboť mě opět udeří do očí, jak je vysoký. Tohle je velký dům, bude však nemožné ho v místnosti přehlédnout.

„Už to chápu,“ zašeptá mi sestra uštěpačně do ucha. „A já se bála, že budeš snášet nevyžádanou pozornost od zpoceného starého tlustého páprdy.“

„Sklapni.“ Podrážděně zavřu oči.

Slyším, jak se zadní dveře otvírají a její pobavený hlas, když mě poškádlí: „Jdi se postarat o svoje kluky.“

Prudce se otočím, abych jí dveře zabouchla před nosem, ovšem sestra je s vyjeknutím zavře dřív, než to stihnu udělat.

*

„Hmm, já cibuli nerad.“

Při Pikeových slovech se zarazím a zahledím se na svá mistrovská díla plná cibule a zalitá barbecue omáčkou. Zbývá už jen vyfotit je na Instagram. Když tu krásnou zlatou cibuli sundám, bude z toho akorát tak nepovedená fotka na Pinterest.

„Dejte tomu šanci,“ požádám ho s nesmělým úsměvem. „Bude vám chutnat. Slibuju.“

Ze zkušenosti vím, že muži snědí, co se před ně položí.

Zdá se, že o tom chvíli uvažuje, a pak zavře ledničku a podívá se mi do očí. Zatváří se smířlivěji. „Dobře.“

Nejspíš má pocit, že když jsem připravila večeři, něco mi dluží, takže to beru. Přiklopím housku a podám mu talíř. Odnese si hamburger k židli a ukousne si z něj ještě dřív, než se posadí. Krátce se po něm ohlédnu. Přestane žvýkat a několikrát zamrká. Svaly v čelisti se mu zatnou. A pak uslyším zasténání.

Otočím se zpátky ke sporáku, aby neviděl, jak se spokojeně usmívám.

„Je to opravdu dobré,“ prohlásí. „Vážně dobré.“

Jen přikývnu, avšak cítím malé bodnutí pýchy.

„Když vyrůstáte na laciném jídle,“ vysvětlím mu, „najdete si způsoby, jak si to trochu vylepšit.“

Několik vteřin mlčí, ale nakonec tiše pronese: „Ano.“

Nejsem si jistá, jestli to znamená jen to, že mě pozorně poslouchá, nebo jestli se mnou souhlasí. Pokud zjistil moje příjmení, musí vědět, kdo je můj otec. Chipa Hadleyho zná ve městě každý, takže Pike bude mít představu, jak jsme žili.

Nicméně o Coleově rodině toho moc nevím. Netuším ani, jestli vždycky bydleli tady ve městě. Pike Lawson není bohatý, nicméně podle toho, jak vypadá jeho dům, není rozhodně ani chudý.

„Je to opravdu dobré. Myslím to vážně,“ zopakuje.

„Díky.“ Otočím se a položím talíř pro Colea na ostrůvek naproti Pikeově židli a svůj vlastní před vedlejší stoličku.

Nastane ticho a mě napadne, jestli mu to taky připadá divné. Tehdy večer, když jsme se navzájem neznali, jsme mluvili tak nenuceně, avšak to se nyní změnilo.

Z obývacího pokoje zaslechnu pohyb, podívám se tím směrem a spatřím Colea, který přichází do kuchyně. Usměju se. Už má od oleje celou košili a šmouhu pod rtem. Často se dokáže chovat nemožně, zároveň však umí dávat najevo chlapecký šarm jako nikdo jiný.

Zůstanu na něj zírat.

Léto.

Děs.