Přeložila Kateřina Hajžmanová

THE SUNBEARER TRIALS

Copyright © 2022 by Aiden Thomas

Published by arrangement with Feiwel & Friends,

an imprint of Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved.

Translation © Kateřina Hajžmanová, 2024

ISBN 978-80-242-9750-7

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

PODĚKOVÁNÍ

NA POČÁTKU BYLO JEN SOL V MOŘI HVĚZD.

Bylo samo, a tak nabralo do dlaní hvězdný prach a stvořilo svět.

Z prachu zmáčknutého mezi prsty vyrostly hory. Ze slz osamění vytryskly oceány a řeky. Díky vodě vyrostly na pusté zemi košaté stromy a bujná džungle.

A z této nové země vznikl Tierra a Sol už nebylo samo.

Svět byl krásný a vzrušující, ale ti dva byli ve vesmíru sami a neměli ho s kým sdílet.

A tak se rozhodli stvořit pokolení božských dětí.

Nejprve vyzvedl Tierra z hlubin země zlato a Sol ho vytvarovalo ve Zlaté.

Zlatí byli mocní, ale marniví. Chtěli jen zkoušet hranice svých sil, všechen čas trávili vlastním úsilím místo toho, aby pobývali se svými tvůrci. A tak to Sol s Tierrou zkusili znovu.

Tentokrát Tierra z jeskyní na pomezí oceánu a pobřeží vyzdvihl jadeit a Sol ho vytvarovalo v Jadeitové.

Jadeitoví byli laskaví, ale příliš zaujatí. Byli tak pohroužení do hledání nových způsobů, jak ohýbat a směrovat své síly, že na svou rodinu ani nepomysleli. A tak to Sol s Tierrou zkusili znovu.

Nakonec Tierra z kraje těch nejžhavějších plamenů země vyzvedl obsidián a Sol ho vytvarovalo v Obsidiánové.

Obsidiánoví byli vášniví, ale sobečtí. Zajímalo je jen ničení, nechtěli svůj nový domov rozvíjet.

Nakonec Sol a Tierru tvoření nových bohů unavilo. Sol se odebralo do hlubin země a zasadilo své srdce hluboko přehluboko, aby bylo svému milovanému blíž. Krev z toho srdce se promísila s prostou hlínou a nečekaně se zrodili lidé.

Malí smrtelníci byli vítaní a získali domov v Reino del Sol. Proto, že jejich život trval jen krátce, bylo v nich více soucitu a empatie, milovali nespoutaněji, než by kdy jaký bůh skrz naskrz věčností dokázal.

Sol a Tierra milovali lidi nejvíc ze všech, a tak pověřili bohy, aby se o ta křehká stvoření starali – aby o ně pečovali, inspirovali je a učili se od nich.

Zlatí, Jadeitoví a Obsidiánoví tvrdě bojovali o to, jakým stránkám lidského života bude kdo z nich vládnout. Sol nakonec jejich boje ukončilo sedmicípou hvězdou z jílu, do které vložilo všechnu moc bohů.

Bohové jeden po druhém zkoušeli hvězdu holí rozbít, až se jedné ze Zlatých jménem Luna nakonec podařilo ji roztříštit. Z jílu pršely hvězdy.

Zlatí popadli ty nejjasnější, a získali tak na starost to nejdůležitější. Jadeitoví hledali mezi menšími hvězdami ty nejcennější. Obsidiánoví vysbírali hvězdy z prachu a skryli je hluboko v zemi, kde vířivé horko a tlak jejich lakoty tyto dary proměnily v začernalé a ostré kusy.

Oceány a život v nich připadly na starost Ague. Pan Dulce střežila domácí krb a její jméno získala i ta nejoblíbenější sladkost smrtelníků, měkká a barevná.

Fauna vytvořila všechna zvířata, Guerrero divoké kočkovité šelmy dle obrazu svého, Quetzal zase ptáky podle sebe… a všichni byli milováni.

Obsidiánoví – Venganza, Chupacabra a Caos – se rozzlobili. Žárlili na lásku, kterou Sol cítilo k lidu. Místo aby s ostatními nesmrtelnými oslavovali lidský život, Obsidiánoví chtěli, aby jim lidé sloužili a uctívali je.

Caos toužilo po světě, jaký byl před tímhle pevným řádem, Chupacabra žíznila po krvi a Venganza dal dohromady plán, jak se stát středem všeho postaveným nad ostatními.

Vyhledali Tierru, který střežil srdce Sol uprostřed země. Chytrá Chupacabra mu s kňučením přikulhala do cesty a odvedla jeho pozornost, zatímco Venganza s Caos ukradli srdce Sol.

Když už srdce nezahřívalo zemi, Obsidiánoví proměnili lidstvo, kterého si Tierra a Sol tak cenili, v nemyslící stvoření, která existovala jen proto, aby uctívala bohy.

Aby Sol lidstvo zachránilo, vydalo se na vrchol svého chrámu. Na plochém kusu kamene si vetklo do vlastní hrudi dýku. Když mu z těla odtekla i poslední kapka krve, zjevilo se znovu na obloze jako jasná žhnoucí hvězda. Jako slunce mohlo Sol zrádné bohy polapit a uvěznit v nebeských okovech na obloze.

Na zemi se jeho tělo proměnilo v lávu hořící na obětním kameni. Zatímco ve dne Sol dokázalo udržet Obsidiánové pod zámkem, v noci je neudrželo nic.

Tierra vystoupal na vrcholek chrámu a vzal roztavené tělo svého milovaného Sol do náruče. I když mu spalovalo kůži až do masa, utvořil Tierra z lebky Sol sluneční kámen, který se jasně rozzářil na vršku zlatého chrámu. Pak vzal zbytek jeho těla a proměnil ho v menší sluneční kameny. Každý ze zbývajících bohů si jeden z nich vzal a položil ho na vršek svého chrámu, aby Obsidiánovým zabránili vrátit se do Reino del Sol.

Sol stoupalo jakožto slunce po obloze, shlíželo na zem a drželo Obsidiánové zamčené v nebeských celách mezi souhvězdími.

Každou noc se proradní bozi pokoušeli uniknout, ale sluneční kameny jim v tom bránily, dokud Sol další ráno nevyšlo.

Dokud slunce září a kameny svítí, zrádní bohové se nemohou vrátit.

KAPITOLA 1

„Opatrně! Nechceme to podělat a zase se nechat chytit,“ zašeptal Teo směrem k tlumeným hlasům, které se dohadovaly v jeho batohu. Konečně byl propuštěný z trestu po škole a teď se s radostí dal do plánu, který vymýšlel už celé dva dny.

Obrnil se a přeběhl ulici tam, kde se tyčil cíl jeho dnešního žertíku. Reklamní ceduli patřící Akademii se nedalo vyhnout, nepřehlédnutelně visela na cihlové zdi školy a velikými zlatými písmeny na ní stálo:

Přijďte se podívat, jak ti nejlepší z Akademie soupeří při

SLUNCONOŠSKÝCH ZKOUŠKÁCH

Na černém pozadí plakátu stály vysoké postavy v šípovité formaci a v siláckých pózách se usmívaly do foťáku. Teo poznal ženu uprostřed – Brilla byla Slunconoškou korunována při posledních zkouškách. Po jejím boku postávali předchozí Slunconoši, které šlo jasně rozpoznat podle zlatých slunečních korun na hlavě.

Teovi se z toho chtělo zvracet. A došel k závěru, že když už se na to musí každý den koukat, to nejmenší, co může udělat, je přidat trochu svého uměleckého švihu.

Bohužel byl plakát minimálně stejně vysoký jako Teo sám – hrdých stopětasedmdesát centimetrů, díky pěkně – a daleko z jeho dosahu. A tak přišli na řadu Peri a Pico.

Většina lidí v Quetzlanu vlastnila nějakého ptáka, ale nebyli to jen obyčejní mazlíčci – byli to společníci. Mezi ptáky a lidmi vznikalo celoživotní pouto. Ale jen Teo a jeho mamka – Quetzal, sama bohyně ptactva – s nimi mohli mluvit napřímo.

Nebo se, jako v Teově případě, čas od času spolčit a provést nějaké to znehodnocení školního majetku.

„Vzduch je čistý, pojďte ven, vy dva,“ broukl Teo a rozepnul si batoh. Dvojice ptáků z něj okamžitě vystrčila hlavu. „Pamatujete si, jak se to používá?“ zeptal se Teo a vylovil dvě nejmenší plechovky barvy, které v obchodě našel.

No jasně! zacvrlikala Peri.

Zbožňuju je! dodal Pico a zobákem šikovně odvíčkoval jeden ze sprejů.

Dva mladí amazónci byli Teovými nerozlučnými kumpány a vždycky byli pro každou neplechu. Souhlasili, že mu pomůžou, ještě dřív, než jim z batohu nabídl sušené mango.

Jaký je plán? zeptal se Pico a naklonil hlavu, aby se na Tea mohl zadívat.

„Myslím, že by jim neuškodila trocha pokory,“ zamračil se Teo na Zlaté. „Možná nějaké vtipné ksichty?“ nadhodil. „Těším se na vaši uměleckou vizi.“

Pecka! souhlasili a rozletěli se pryč.

„Zkuste sebou hodit!“ zavolal za nimi Teo a mrknul na mobilu na čas.

Můžeš se na nás spolehnout!

Nejlepší na tomhle žertíku bylo to, že než kdokoli jeho nejnovější umělecký kousek objeví, bude už dávno daleko odtud v chrámu Sol.

Slunconošské zkoušky patřily mezi největší svátky v Reino del Sol – soutěž těch nejlepších polobohů, která dodávala slunci sílu a zajišťovala jejich světu bezpečí na dalších deset let. Co začalo před mnoha tisíci lety jako posvátný rituál, teď bylo populární a v televizi vysílanou soutěží, která ovládla všechna města. A Teo s mamkou se museli účastnit taky.

Protože Teo patřil mezi obyčejné Jadeitové, věděl, že neexistuje sebemenší šance, že by ho vševědoucí Sol do soutěže vyvolilo – právě to mu celé týdny neustále připomínaly plakáty vyvěšené po stranách budov a světelné reklamy. Byly i všude na sociálních sítích, takže jim Teo nedokázal uniknout.

Potomci Zlatých bohů byli stejně jako jejich rodiče silnější a mocnější než Jadeitoví polobozi. Někteří uměli vyvolat a ovládnout živly, nebo dokonce pohnout horou. Chodili na nóbl akademii a nosili nóbl dresy a podstupovali nóbl trénink už od sedmi let, aby se z nich stali Hrdinové Sol. Kdykoli se pak seběhlo něco nebezpečného, Zlatí byli povoláni na pomoc.

Teo a ostatní Jadeitoví naproti tomu nebyli seznáni dostatečně mocnými na to, aby navštěvovali Akademii, takže trčeli na veřejné škole s dětmi smrtelníků. Quetzlanskou střední držela pohromadě jen lepenka a lepidlo a jediný dres, jaký kdy Teo dostal, byly naprosto příšerné limetkově zelené sportovní kraťasy a šedé triko, které mu nepadlo. Zatímco Zlatí cestovali po Reino del Sol a zachraňovali životy, to nejzajímavější, co kdy dostal na starost Teo, bylo porotcování každoroční quetzlanské ptačí show.

A už ho prostě nebavilo mít pořád před očima každou výhodu, kterou se pyšnili Zlatí.

Pico a Peri se pomocí pařátů zachytili na plátně reklamního poutače, aby se měli čeho držet při máchání spreji s barvou, a pustili se do díla.

Začíná mi to jít! pronesl Pico, opakovaně klepal hlavou do ventilku na spreji a lehkomyslně rozstřikoval světle modrou barvu po rozzářených tvářích polodiosů.

Peri se soustředila pouze na Brillu. Když se jí Teo zeptal, co maluje, hrdě odpověděla: Říkal jsi, že by se ti zamlouvaly nějaké vtipné ksichty, a nic není tak vtipné jako kočky!

„To je fakt chytré, Peri,“ souhlasil Teo.

Graffiti bylo neuspořádané a rozhodně vypadalo, jako by ho namalovali dva ptáci, ale bylo taky zatraceně uspokojivé vidět ty namyšlené výrazy pokryté barvou.

„Přišel čas na třešinku na dortu!“ Teo si sáhl do kapsy, zatímco Pico a Peri připlachtili a usadili se mu na ramenou. Rozložil kus papíru, na který si čmáral během trestu. „Můžete nahoru napsat tohle?“

To se ti povedlo, synu Quetzal! zachechtal se Pico, vytrhl papír Teovi z ruky a rozletěl se k plakátu.

Co tam stojí? slyšel Teo Peri šeptat, když se rozletěla za Picem s plechovkou v zobáku.

Nevím, neumím číst!

Peri držela papír a Pico se ze všech sil snažil nasprejovat daná slova. To, co Pico vytvořil, byla naprostá hatmatilka. Teo se tajně zasmál do dlaně, protože nechtěl ranit jeho city.

Tohle má být smyčka, ne klikyhák! kárala ho Peri.

To je smyčka!

Peri si odfrkla. Mohl bys sem doletět a ukázat mu to, synu Quetzal?

Nechtěj to po něm! štěkl na ni Pico a ďobl do ní zobákem. Víš, že je na svoje křídla háklivý!

Teo předstíral, že je neslyšel, i když se mu křídla stažená binderem pod trikem napjala. „Nemusí to být dokonalé!“ šeptl. Museli odsud hlavně zmizet, než si jich někdo všimne.

Sprej zasyčel a pokryl Picovu bílou náprsenku lepkavou modrou barvou. Teo protáhl obličej. „Ne tak hlasitě!“

Moje peří! zakrákoral Pico a nespokojeně zapleskal křídly.

„Teo?“

Chytili nás!

Zrušit misi, zrušit misi!

Plechovky zarachotily o zem a Pico a Peri se s hašteřením rozletěli pryč. Zatímco se blížil zvuk kroků, Teo se snažil barvy popadnout a nacpat do batohu.

Když se otočil po hlase, děsil se, koho spatří. Naštěstí to byla jen Yolanda, jedna z městských pošťaček, kterou doprovázel amazoňan rudočelý usazený na jejím rameni – doručoval dopisy obyvatelům otevřenými okny.

Zdravíčko, synu Quetzal! zazpíval pták a s úctou sklonil hlavu.

„Co tady ve škole ještě děláš?“ zeptala se Yolanda.

„Běžím zrovna za Huemacem!“ odvětil, a než se k Yolandě rozběhl, důkladně na batohu zatáhl zip.

Našpulila rty a nasadila vědoucný výraz. „Ne, to neběžíš.“

Teo na ni vycenil zuby v úsměvu, který nevypadal ani trochu nevinně. „No, teď už jo.“

Yolanda se uchechtla a mávla, ať už je pryč. „Tak mazej a na zkouškách se snaž chovat slušně. Huemac už není tak mladý, jako býval.“

Huemac a lid Quetzlanu Tea vychovávali. Jeho smrtelný otec zemřel, když byl ještě maličký, a jeho mamku zaměstnávaly úkoly spojené s její božskou podstatou. A tak se město stalo Teovou rodinou. I když mu už bylo sedmnáct, pořád se o něj starali. Někdy až moc.

„Vždycky se chovám slušně,“ křikl Teo přes rameno a vystřelil na druhou stranu ulice.

„Promluvil jsi jako pravý grázlík!“ nesl se za ním Yolandin hlas.

Každé město v Reino del Sol bylo zasvěcené jednomu z bohů. Ta uprostřed země byla větší, hezčí a připadla mocnějším Zlatým bohům, jako jsou Agua a Tierra. Menší města na okrajích patřila méně důležitým Jadeitovým, jako je Quetzal.

Teo proběhl mezi stromy rozesetými kolem budov pokrytých úponky a šlahouny. Zvenčí vypadal Quetzlan jako město, které prohrálo v bitvě s přírodou a teď ho polykala hustá zeleň. Ale i když bylo trochu ošuntělé, bylo to taky hrdé město s láskou opečovávané svým lidem.

Zásadní vlastností jejich domova byl nadbytek tropického ptactva, které posedávalo na stromech jako jasně barevné ovoce. Ptáci byli všude, kam se člověk podíval, šťastně žili po boku svých lidských protějšků. Lidé a příroda tu byli velmi pevně a neoddělitelně propojeni.

Teo se procpal davem, hnal se po lávce pro pěší, která se klenula nad jedním z mnoha kanálů, kde obchodníci vychvalovali své zboží z lodí a kánoí. Minul prádelnu a nad hlavu si zvedl batoh, aby se ochránil před kolibříky ve všech odstínech drahokamů, kteří se vrhali na kolemjdoucí, co se moc přiblížili k jejich lampě.

Toho večera oficiálně začínaly Slunconošské zkoušky a v ulicích panovalo ještě větší nadšení a ruch než obvykle. Na cedulích visících z oken barů a restaurací stálo „Sledujte Slunconošské zkoušky u nás!“ a vedle nich se skvěly obrázky dezertů inspirovaných Sol a drinků na počest diosů. Před obchodem s elektronikou postávala velká skupina lidí a dívali se na vystavené televize. Na obrazovkách se střídaly klipy se Zlatými Hrdiny.

Teo se kolem nich pokusil prosmýknout, aniž si ho všimli, ale skoro okamžitě ho čísi ruka lapila za batoh.

„Teo!“ Muž s kulatým obličejem se na něj křenil a táhl ho do skupinky. „Koho si myslíš, že vyberou?“ zeptal se pan Serrano a ukázal na jednu z obrazovek.

Někteří Zlatí pózovali a usmívali se v nažehlených úborech a hned vedle běžely klipy polodiosů, jak zachraňují lidi z nejrůznějších katastrof. V rohu obrazovky byly vždy uváděny jejich statistiky.

„Asi toho nejlepšího z nejlepších,“ odpověděl Teo a snažil se znít zdvořile, ačkoli se mu ústa křivila znechucením. Naštěstí všechny přítomné příliš zaměstnávaly jejich teorie a ničeho si nevšimli.

„Určitě to Guerrerovo děcko,“ odpověděla paní Moralesová a poškrábala na krku amazoňana fialovotemenného na svém rameni.

„Aguin kluk je mnohem působivější!“

„Ocelo ho zvládne rozdrtit jedinou ranou!“

„Sol zajímají i jiné věci než síla!“

Teo protočil oči a využil jejich dohadování k tomu, aby se ztratil. Prostě ho pořád pronásledovali. Dokonce i ostatní ve škole si vyměňovali kartičky Zlatých Hrdinů a sázeli si na to, koho vyberou ke zkouškám. Zasypávali Tea otázkami v touze získat nějaké tajné informace, jako by mu snad na Zlatých záleželo natolik, aby si v nich udržoval přehled.

Semafor změnil barvu a Teo přešel ulici, vyhnul se muži s vozíkem s duritos a ženě s obrovskou hromadou krabic. Na rohu mezi obchodem s krmivem pro ptactvo a dalším s kořením stála večerka, nízká, mandarinkově oranžová budova s okny plnými letáků a inzerátů. Nad předními dveřmi byl černý nápis El Pájaro, U Ptáka, a hned vedle něj detailní nástěnná malba kvesala chocholatého.

Venku před obchodem napínal nějaký muž síly při vykládce krabic z malé dodávky.

„Pomůžu ti s tím!“ křikl Teo a rozběhl se kupředu. Snadno pobral všechny čtyři krabice do jedné ruky. Unést víc krabic než běžný muž ve středním věku patřilo mezi další víceméně neužitečné schopnosti Jadeitového.

Muž se překvapeně zaklonil. „Opatrně!“

Když si Teo krabice přebral, muž si ho prohlédl a po tváři se mu okamžitě rozlil široký úsměv.

„Pajarito!“ uvítal ho vřele a rozpřáhl náruč.

„Aye, Chavo.“ Teo se zakřenil. „Potřebuješ pomoc?“

Chavo se zachechtal. „Moje záda už nejsou to, co bývala,“ přiznal se a poplácal Tea po rameni. Měl kobaltově modrou košili a s ní sladěný náhrdelník z maličkých modrých peříček kolem krku. „Jak to jde?“ Než mu mohl Teo odpovědět, Chavo zmateně nakrčil obličej. „Nemáš být právě teď na cestě do chrámu Sol?“

Teo si vzal do druhé ruky další hromadu krabic. „Jen jsem se nejdřív zastavil pro svou objednávku.“

„Pojď, pojď, už to mám připravené!“ Chavo ho vedl do večerky. „Huemac z tebe nebude mít radost,“ řekl s pobaveným pohledem.

Teo si odfrkl. „To mají být novinky?“ Pozdě znamená prostě pozdě, na tom, jak moc, zase tolik nezáleželo. Stejně si vykoleduje přednášku.

Když se Chavo protlačil dveřmi, nad hlavou mu zacinkal zvonek.

Žádný kočky! zakrákoral rozzlobený hlas.

„Nazdárek, Macho,“ pozdravil Teo a odložil všechny krabice na zem. Papoušíček Macho se snesl dolů a přistál na pultu.

Jo to jsi jenom ty, synu Quetzal, zacvrkal a rozrušeně sklonil hlavu, aby viděl na dveře.

„Co ho tak rozhodilo?“ zeptal se Teo Chava, který se přesunul za pult.

„Ale, s Machem si nelámej hlavu,“ mávl prodavač rukou. „Zase tu obchází ta toulavá kočka.“

Pořád se tu plíží a chce krást! zakřičel Macho, načepýřil modrá peříčka a rozzlobeně poskakoval po pouzdru na tabák. ŽÁDNÝ KOČKY!

Chavo vytáhl obrovskou papírovou tašku, která byla tak nacpaná, že na ni musel vzít sešívačku, aby držela zavřená. „Tady to máš!“

„Pamatoval jsi i na Chupa Chups, viď?“

„Samozřejmě!“ Chavo cvakal objednávku do svojí prastaré kasy. „Jak bych na ně mohl zapomenout!“

Teo se zakřenil. „Perfektní.“

„Nežertoval jsi, když jsi tvrdil, že si děláš zásoby,“ zašklebil se Chavo.

„Budu je potřebovat,“ odvětil Teo a vylovil z batohu peněženku. „Dios Maize v chrámu Sol nepovoluje ‚rafinovaný cukr, polotovary a další odpad‘.“

„Teda, co já bych dal za to, abych se tam podíval,“ povzdechl si Chavo teskně a pohladil si bradku. „Nikdy jsem osobně žádného Zlatého neviděl.“

Teo se nemohl zlobit, že je Chavo Zlatými tak fascinovaný. Člověk na ně nenarazil často, zvlášť v Jadeitových městech. Byli ještě slavnější než jejich polobožské děti – populární a nedotknutelní. Všichni bohové vládli z chrámu Sol a právě jen polodiosové a kněží směli podniknout cestu na ostrov ve středu Reino del Sol.

„Moc rád bych se setkal s Diosem Tormentosem a poděkoval jemu i Lluvii,“ střelil Chavo pohledem přes rameno.

Za ním byly dva oltáříky. Větší nicho byl pomalovaný odstíny tyrkysové a jadeitové s obrázky ptáků k uctění Teovy matky. Uvnitř leželo ptačí peří všech barev. Menší, novější oltář zdobily spirály světle modré a šedé, bílé kapky deště a žluté blesky. Uvnitř byl připevněný novinový výstřižek. Uprostřed na černobílém obrázku stála s rukama v bok Lluvia, nejstarší dcera boha počasí Tormentosa, a usmívala se.

Před třemi lety zasáhl západní pobřeží Reino del Sol hurikán. I když hurikány přicházely v září poměrně pravidelně, tenhle se prohnal západními městy Jadeitových a bylo zapotřebí pomoci Tormentosových polobohů. Lluvia dorazila do Quetzlanu a podařilo se jí zkrotit rozzuřenou bouři natolik, že ze zaplavených ulic zachránila všechny civilisty – včetně Chava a jeho ženy.

„Povím jim to, jestli na ně narazím,“ zalhal Teo a podal mu kreditku.

„Jsi nervózní?“ zeptal se Chavo a nakrčil obočí.

Teo se zmateně zamračil. „Z čeho?“

„No, víš jak, kdyby tě vybrali do zkoušek.“

„Jo takhle. Ne, to ani náhodou.“ Odfrkl si, vzal si kartu a účet a nacpal si je do kapsy džínů. „Je to jen taková formalita.“

Během posledních zkoušek mu bylo teprve sedm, takže si z nich moc nepamatoval. Věděl ale, že Jadeitoví polodiosové skoro nikdy do soutěže vybraní nebyli. Poslední se zkoušek účastnil před 130 lety a nepřežil to.

„Prostě jen prozkoumám pár měst Zlatých, sním toho tolik, kolik budu moct, a utratím všechny prachy za suvenýry.“ Zakřenil se, z nadcházejícího výletu se mu rozbušilo srdce.

Ale když vzhlédl, Chavo pořád vypadal ustaraně.

„Hele – vybírají přece jen ty nejmocnější a nejlepší polobohy, pamatuješ?“ ťukl mu pěstí do ramene, aby ho povzbudil. „Jsem jen Jadeitový.“

Zdálo se, že napětí v Chavově výrazu trochu povolilo. Už se zase culil a tváře se mu nadouvaly. „Je jedno, jestli jsi Zlatý, nebo ne. Pořád jsi náš Hrdina, patrón.“

Teo popadl svou tašku a nacpal ji do už tak plného batohu. „No tak jo, mizím odsud, než se pobleju.“

Chavo se zasmál a Teo si s ním naposled plácnul. „Měl by ses zastavit v panaderíi!“ zavolal za ním, když Teo vystřelil k východu. „Veronica speciálně pro Diosu Quetzal napekla zelené bochánky concha!“

„Ty jo, dobře víš, že ty si nemůžu nechat ujít,“ zašklebil se Teo.

„Uvidíme se za pár tejdnů!“ zamával Chavo.

„Budu doslova odpočítávat dny!“ Teo vyklouzl ze dveří a zvonek za ním zacinkal.

ŽÁDNÝ KOČKY! rozlehl se za ním Machův hlas.

•

Teo svůj cíl ucítil ještě dřív, než zahnul za roh.

Ulice byla nacpaná a plná restaurací, stánků s jídlem a dodávek s tacos. Ve vzduchu se těžce vznášel smažený pach vepřové pečeně al pastor, šimral ho v nose spolu se sladkou vůní grilované kukuřice elote a říznou pálivostí omáčky chamoy. Tea rozptyloval kručící žaludek, takže mu nedošlo, že je něco špatně, dokud se davem neprohnala vlna znepokojení – hlavy se otáčely a hlasy zesilovaly.

Rázem se mu zježily chloupky vzadu na krku a o chvilku později se ulicí prohnalo hejno ptáků. Jejich skřeky se nesly vzduchem a přiměly všechny kolem zastavit se na místě a zahledět se vzhůru na barevné peří, které zaplnilo nebe. Teo se pokusil rozluštit, co křičí, ale všichni mluvili najednou, zpanikařeně vřískali jeden přes druhého.

Zavalila ho masa těl a skoro ho srazila k zemi. A v tu chvíli ho do nosu udeřil štiplavý pach kouře.

Pokusil se stoupnout si na špičky, aby líp viděl. Dole v ulici se z místa, kde stála panadería, zvedala obrovská černá mračna dýmu. A ptačí hlasy najednou začaly dávat smysl.

OHEŇ! OHEŇ!

Teď už se s ptačím křikem mísil i ten lidský. Dav znovu vyrazil kupředu, vlna těl se snažila dostat do bezpečí. Teo se chytil pouliční lampy, aby ho to nesmetlo.

„Kde je María?“ zakvílela nějaká holka.

Teo se rozhlédl a objevil malou holčičku plačící uprostřed ulice. Protlačil se skrz lidi a klekl si na zem přímo před ni.

„Kdo je María?“ zeptal se jí tak klidně, jak jen dokázal s adrenalinem v žilách. „Tvoje sestra?“

„Moje panenka!“

Ale pro Sol.

„Potřebuju, abys teď udělala něco fakt děsivýho, jo?“ poprosil ji a zmáčkl maličké rameno, aby si získal její pozornost. „Musíš se jít schovat do bezpečí, najít někoho, koho znáš, a já se mezitím podívám po tvojí panence, jo? Půjde to?“

Kolem se rozlehl hluk praskajícího kamene. Obrovská okna skladu, kde se panadería nacházela, explodovala v záplavě střepů.

Teo si dívenku přitáhl k hrudi a sehnul se nad ní. Všude kolem nich pršely k zemi úlomky skla.

Po tom už další pobídnutí nepotřebovala a rozběhla se pryč.

Teo zíral na budovu mizející v plamenech. Srdce mu v hrudi bušilo, dýchal ostře a roztřeseně. Většina stánků v uličce měla plynové kartuše. Kdyby se požár panaderíi vymkl z rukou, proměnily by se v časované bomby. Jak rychle by shořel celý blok? Zavolal už někdo pomoc?

Uši mu zaplnil zmučený výkřik.

Oponou kouře spatřil Teo paže zoufale mávající o pomoc.

Horečné myšlenky uhánějící mu hlavou se okamžitě vyjasnily. Zůstala jen jedna jediná: někdo potřebuje pomoc.

Zatímco všichni ostatní uháněli od sílících plamenů pryč, Teo se rozběhl rovnou k nim.

KAPITOLA 2

Teo sprintoval k panaderíe. Do vzduchu stoupala černá oblaka dýmu, která zakrývala slunce, a plameny olizovaly nyní prázdné okenní rámy ve třetím patře.

Něco se na něj sneslo shora a trefilo ho do hlavy.

Pořád je uvnitř! Pořád je uvnitř! Sameček tityry škraboškové létal sem a tam a horečně plácal křídly. Jeho stříbřité peří bylo umazané od sazí.

„Kdo je uvnitř?“ zeptal se Teo, ale ptáka nešlo utišit.

Nechal jsem ji tam! Nemůžu uvěřit, že jsem ji opustil!

Teo chytil papouška netrpělivě do dlaní. „Koho?“

Mou paní! Opustil jsem svého člověka! Teo cítil, jak tomu chudáčkovi zběsile buší srdce. Veronicu!

Teovi se sevřel žaludek. „Kde je?“

Ve druhém patře!

„Ukaž kde!“

Teo ptáka propustil a ten vyrazil k rozbitému oknu ve druhém patře. Tady, je tady! Prosím, pomoz jí, prosím!

Každé vlákno jeho bytí Teovi říkalo, aby se vrhnul dovnitř. Přímo k oknu vedlo požární schodiště, ale on nevěděl, co dělá. O ohni nevěděl vůbec nic. Na Quetzlanské střední se rozhodně ohňověda jako volitelný předmět nevyučovala.

Ale tohle bylo jeho město, jeho panadería, zelená concha tu čekala na jeho mámu. Pokud je někdo z lidí v nebezpečí, rozhodně nebude jen tak sedět a přihlížet. Jestli něco neudělá, Veronica by mohla umřít.

Bez plánu nebo jediné souvislé myšlenky v hlavě se rozběhl k požárnímu schodišti.

„Do prdele, do prdele, do prdele,“ syčel si pod vousy, zatímco se dral nahoru po rozviklaném žebříku.

Protáhl se oknem a okamžitě ho zahltil hutný, štiplavý kouř. Rozkašlal se, oči ho pálily, a tak rychle klesl do dřepu a snažil se zůstat při zemi.

Pokusil se na Veronicu zavolat, ale jen nasál do plic víc kouře.

Horečně se rozhlížel po místnosti. Jen šťastnou náhodou spatřil temeno vyčuhující za kuchyňskou linkou. Rozběhl se k ní a našel Veronicu. Ležela na boku, v bezvědomí, ale živá.

Vzduch rozvibrovalo hlasité zapraštění a podlaha se mu pod nohama roztřásla, hned potom se propadla část stropu. Dolů se řítily hořící střešní trámy, vzduchem vířily jiskry a cesta k oknu, kterým sem přišel, byla najednou zabarikádovaná. Ohnivé jazyky olizovaly dřevo a plížily se po podlaze. Barva na stěnách bublala, protože teplota v místnosti prudce stoupla.

Teo věděl, že hýbat s někým, kdo je v bezvědomí, se nedoporučuje, ale zdálo se, že tohle je ideální příležitost udělat výjimku.

Snadno zvedl Veronicu do náruče, ale když se pokusil procpat kolem spadaného trámoví k oknu, rukou zavadil o rozpálené uhlíky. Škubl sebou a na popálené kůži mu vykvetla krůpěj krve barvy jadeitu. Nedokázal oheň jen tak uhasit nebo si prorazit novou únikovou cestu skrze stěnu. To nejlepší, co mohl udělat, bylo dostat je oba z dosahu plamenů, ale pomalu mu docházely možnosti.

Najednou dostal nápad a vtáhl Veronicu do otevřeného obřího mrazáku, jen pár vteřin nato se na místo, kde doteď ležela, zřítil další trám. Plastové dózy uvnitř chlaďáku se začínaly tavit, ale aspoň získal trochu času.

„Tady Marino!“ ozvalo se zvenku.

Jestli už tady byl Marino, znamenalo to, že dorazili Zlatí. V Teově žaludku se smíchala úleva s hrůzou. Znamenalo to totiž taky to, že jsou tu Aurelio a Auristela.

Rozbilo se další okno a dovnitř se nahrnul proud vody. Do vzduchu se zvedla oblaka vroucí páry. Teo se na ně snažil zavolat, ale hrdlo měl tak podrážděné, že jenom kašlal, a i ten zvuk zanikl v přívalu Marinovy vodní sprchy.

Musel sebe a Veronicu před tou párou nějak zaštítit. Popadl dveře z nerezové oceli a téměř je zavřel, aby jim posloužily jako ochrana. Zatáhl Veronicu tak hluboko do mrazáku, jak jen dokázal, ale oheň se rychle blížil. Slyšel syčení páry a proudy vody, ale plameny se už valily pode dveřmi a sápaly se po nich.

„Pomoc!“ podařilo se mu konečně vykřiknout.

Najednou plameny pode dveřmi zmizely, jako by je něco vysálo. Ve skladišti zaznívaly hlasy tlumené ocelovými dveřmi.

„Jsme tady!“ křičel Teo napjatým hlasem.

„Do prdele!“ uslyšel, jak Marino, syn Aguy, zaklel. „Myslím, že jsou tam lidi!“

Rozběhly se k nim tři páry nohou. Vyrvali dveře z pantů. Teo klesl na zem. Oparem páry spatřil tři postavy.

„Dios, jsi v pořádku?“ zeptal se kluk s mohutnou postavou a výraznými kostmi, který rychle vkročil dovnitř. Marinova chladná, rezavě hnědá kůže byla úplně suchá, ani kapička potu.

Teo dokázal jen přikývnout, hruď se mu pod binderem vzdouvala a zoufale toužil po čerstvém vzduchu.

Kolem Marina se protlačila dívka, jantarovýma očima střelila po Veronice a pak spatřila Tea. Přimhouřila je do úzkých škvírek. „Je živá?“ dožadovala se odpovědi Auristela, dcera Lumbre, jako by snad pekařku v bezvědomí úmyslně držel jako rukojmí.

Teo znovu kývl.

Přišla k nim, zvedla Veronicu profesionálním požárnickým hmatem a rychle zamířila pryč.

Veronica bude v pořádku. Tea zavalila úleva takovou silou, až se roztřásl. Oči ho z kouře hrozně pálily, skrz slzy a spálené řasy téměř neviděl.

„Jsi dobrej,“ pronesl Marino poté, co si k němu přiklekl. Udělal z dlaní misku a nechal z nich vytrysknout dva proudy vody na nouzové umytí očí. „To byl buď fakt chytrej, nebo fakt debilní krok, ptačí kluku.“

„Rád balancuju na hraně,“ odpověděl Teo sípavě a pak se dal do vymývání očí. Chladná voda ho štípala i příjemně tišila bolest.

„Je v pohodě?“ zeptal se třetí hlas. Ten, při kterém se Teovi bolestivě sevřela hruď.

„Bude,“ přisvědčil Marino a dal Teovi až trochu moc silnou herdu do zad.

Posadil se vzpřímeně a otřel si vodu z očí. Silné paže ho vytáhly na nohy. Teo vymrkával kapičky vody, až konečně spatřil měděné oči upřené do těch jeho. Aurelio, syn Lumbre, se na něj mračil.

Auristeliny rysy byly jemnější, Aurelio měl širší nos, ale bylo nad slunce jasné, že jsou to dvojčata. Vlasy měli střižené podobně – dole nakrátko a na vršku hlavy drdůlek – a dokonce i jejich přiléhavé dresy s crop topem vypadaly stejně, až na to, že Aurelio měl předloktí ozdobená zlatými nátepníky a palec a ukazováček mu zakrývaly rukavice se škrtátky.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jsem v pohodě,“ vyštěkl Teo, ale motala se mu hlava a ruce v Aureliově teplém, železném stisku se mu třásly. Pokusil se mu vytrhnout, ale Aurelio ho pevně držel.

Tohle byl poslední člověk, kterého teď chtěl Teo vidět, zvlášť v tomhle stavu. Už s Aureliem nemluvil celé roky a nechtěl s tím začínat ani teď.

„Třeseš se,“ odpověděl Aurelio, hlas měl chladný a vypočítavý jako vždycky. „Možná jsi v šoku.“

Teo se pokusil sarkasticky zasmát. „To trochu přeháníš.“

„Můžeš chodit?“

„Jasně že jo.“ Teo udělal krok, ale jeho kolena to okamžitě vzdala.

Aurelio ho snadno chytil. Přehodil si jeho paži kolem ramen a druhou ho sevřel kolem pasu. Náhlá blízkost vyslala do Teova těla elektrický šok, dech se mu zadrhl v hrdle, což ho ještě víc otrávilo.

„Nepotřebuju tvou pomoc,“ vyštěkl Teo, zatímco ho Aurelio vedl ven z chlaďáku.

„Ale jo, potřebuješ,“ řekl Aurelio.

Teo by místo téhle klidné odpovědi všemi deseti bral sarkasmus, otrávenost nebo vztek. Stačilo, že se tu museli ukázat Zlatí, ještě horší bylo, že měl Aurelio pravdu: fakt pomoc potřeboval.

Kráčeli doutnajícími troskami a Teova noha dopadla na něco měkkého. Pod botou mu ležela hadrová panenka s vlasy ze stužek, s ručně pletenou blůzkou a barevnou sukní.

„Počkej.“ Teo se zapřel a Aurelia zastavil.

Ten nakrčil těžké obočí. „Co děláš?“

Teo si ho nevšímal, sehnul se a panenku sebral. Byla trochu promáčená a rozhodně bude potřebovat vyprat, ale celkově vypadala netknutě.

Aurelio se na něj nesouhlasně zamračil.

Teo zrudl. „Slíbil jsem jedné malé holčičce, že jí ji přinesu.“

Aurelio zavrtěl hlavou, jako by mu nerozuměl. „Je to jen panenka. Nezáleží na ní.“

Možná měl pravdu, ale Teo mu tohle zadostiučinění odmítl poskytnout.

„Tobě možná ne, ale jí jo,“ odsekl.

„Je to jen hračka…“

Teo se ostře zasmál. „Nečekal bych, že to zrovna ty pochopíš.“

Byl připravený na hádku – toužil po ní – ale Aurelio na něj jen okamžik zíral a pak zavrtěl hlavou a podíval se jinam. Víceméně snesl Tea po požárním schodišti dolů na ulici, kde se shromáždili hasiči a novináři.

Super. Teď bude existovat fotografický důkaz, že ho musel zachránit zrovna Aurelio. Teo si přál, aby ho byly bývaly spolkly plameny.

Veronicu právě na lůžku nakládali do sanitky, její tityra jí nervózně pochodoval po nohách. Aurelio Tea nepustil, dokud si ho nepřebrali záchranáři. Pak si vzal svoje vroucí tělesné teplo s sebou a Teo se rozechvěl, když o něj pečovali. Naštěstí se všichni polobozi díky svojí božské krvi hojili dost rychle.

Kolem Tea se shromáždila skupinka ustaraných občanů.

„Ještě že jsi v pořádku, Teo,“ řekl někdo.

„Tvoje matka si jistě bude dělat starosti!“

„To bylo pěkně nebezpečné, měl jsi počkat na Hrdiny!“

Teo neměl dost energie na to, aby jim odpověděl. Místo toho se nenápadně díval, jak se Aurelio znovu připojil k Auristele a Marinovi. Zbylí dva se usmívali do kamer a na poblázněné reportéry, kteří se kolem nich rojili jako včely, ale Aurelio se držel zpátky a neochotně si mačkal palec v dlani.

Celým Teovým tělem bzučela podivná směs vzteku, zášti a něčeho ještě více elektrizujícího, co nedokázal zařadit. Když se Aurelio podíval jeho směrem, rychle se odvrátil a zatnul zuby a po kůži mu při tom tančil tenhle pocit.

Očima zkoumal davy lemující ulici, až si všiml holčičky s tváří zabořenou do matčiny sukně. Snažila se dceru utišit. Teo k nim došel a klekl si na jedno koleno.

„Je tohle María?“ zeptal se jemně s unaveným úsměvem.

Holčička vzhlédla a opatrně si od něj panenku vzala. Její uslzený obličej v okamžení rozjasnil úsměv.

„Zachránil jsi ji!“ Skočila na něj a sevřela ho rukama kolem krku.

Teo se překvapeně zasmál.

„Náš hrdino!“ pronesla její matka s povzdechem plným úlevy.

Teo skryl hořký úšklebek v dívčiných kudrnách. Hrdina. No jasně.

Poté co přesvědčil záchranáře i všechny ostatní, že je v pohodě, zamířil domů. V tuhle chvíli už bylo jasné, že si vykoledoval přednášku, která zastíní všechny Huemacovy předchozí proslovy.

Každý chrám v Reino del Sol měl tvar písmene U a široké venkovní schodiště, které vedlo do observatoře s hlavním oltářem. Vypadaly různě, záleželo na bohu, kterému byly zasvěceny, a městu, kde stály, ale v každém se nacházel jeden sluneční kámen – kousek Sol, který poskytoval světlo a ochranu před nebezpečím uzamčeným mezi hvězdami. V noci byly paprsky vycházející ze slunečních kamenů vidět na míle daleko.

V tuto chvíli to byla naléhavá připomínka toho, že Slunconošské zkoušky začínají za pár hodin a Teo jde pěkně pozdě.

Chrám Quetzal stál uprostřed města a byl vidět vlastně odkudkoli. Jeho stěny byly jasně sytě žluté a vedlo do něj mnoho obloukových průchodů, aby dovnitř a ven mohli lítat ptáci, jak se jim jen zachtělo. Normálně se hrozně rád díval na mozaiky zobrazující v nadživotní velikosti tropické ptactvo přepečlivě vyskládané z pestrobarevných dlaždiček, ale dneska se nad ním výjevy výhrůžně tyčily, zatímco spěchal přes nádvoří.

Když uháněl pod zeleným příkrovem větví nad hlavou, všude se ozývalo mávání křídel a ptačí skřeky ho vítaly doma. Za pár okamžiků ho ptactvo obklopilo ze všech stran. Kolibříci ve všech odstínech pestrobarevných drahokamů mu svištěli kolem uší, pod nohama mu šťastně poskakoval párek tukanů a prozpěvoval na pozdrav.

„Taky vás rád vidím,“ uchechtl se Teo a snažil se nekřivit tvář, aby nešťastnou náhodou neranil city broskvově růžového papouška, který se mu usadil na rameni a blaženě vyřvával na všechny strany. „Au!“ zasyčel a sklonil hlavu, když nad ním přeletěl papežík mexický a svou lásku mu projevil tím, že mu vyškubl chomáč tmavých vlasů.

„Kšá, kšá, nech toho!“ zazněl Claudiin hlas.

Jeho přátelé se v chumlu pestrobarevného peří rozprchli. „Chovají se, jako bych byl pryč celé dny. Díky za záchranu,“ obrátil se s pobaveným úšklebkem k ženě v tyrkysové róbě quetzlanských kněží.

„Neděkuj mi,“ odfrkla Claudia s přísným pohledem ještě zostřeným pevně utaženým drdolem na temeni hlavy. „Vypadáš hrozně a Huemac tě hledá! Jdeš hrozně pozdě – ať na tebe matka nemusí čekat!“ Plácla ho po rameni.

„Běžím, běžím!“ zakřenil se Teo, a ani se nesnažil o vážný výraz, než jí odtančil z dosahu. Sprintoval po mokré podlaze, v místech, kde kněží mopem vydrhli starý kámen, nechávaly špinavé tenisky černé otisky.

„Ale ne, Teo!“ křikl za ním jeden z nich.

„Pardon!“ odpověděl a provinile sklonil hlavu a jen tak tak se vyhnul dalšímu, který nesl velký tác s ovocem, semínky a brouky. Na rameni mu trpělivě vyčkával kvesal, na hromádce marakuji se uhnízdil tukan a nad hlavou mu hlasitě bojovali o přístup k jídlu kolibříci.

Teo minul malé vodopády, které se valily přes vulkanický kámen rovnou do křišťálově čistých jezírek plných leknínů. Koupali se v nich ptáci a na jejich pestrobarevném peří se ve slunečním světle třpytily kapičky vody.

Zahnul za roh a narazil na Huemaca. Čekal na něj s rukama založenýma na hrudníku. Stál na velkých kamenných schodech vedoucích do observatoře a obklopovala ho skupinka kněžích. Jeho společník, kvesal jménem Cielo, se mu celý načepýřený usadil na rameni.

„Huemacu!“ pozdravil Teo s rozpřaženýma rukama a ještě širším úsměvem. „Nevítáš mě po příchodu ze školy už od dob, kdy jsem byl ještě malý! Copak nemáš na práci nic důležitějšího?“ zeptal se tím nejnevinnějším tónem.

„Ano, to mám,“ souhlasil Huemac a zpražil ho pohledem, úzké rty měl pevně sevřené.

Huemac byl vysoký a hranatý, kůži měl zvrásněnou sluncem a na tváři věčně podrážděný výraz, který se zachmuřil ještě víc, kdykoli Teo vešel do místnosti. Na sobě měl smaragdově zelenou róbu hlavního kněze Quetzlanu. Nos měl probodnutý jadeitovým šperkem a na rameno mu z plugu v levém uchu viselo jedno z Cielových ocasních pírek.

„Byl ses podívat na hvězdy?“ zeptal se Teo. Hlavní kněží se věčně skláněl nad svým teleskopem.

„Planety,“ opravil ho Huemac a upravil si kus jadeitu s rytinou Quetzalina glyfu, který měl pověšený kolem krku.

„A co dnes planety říkají?“

„Že jdeš pozdě.“

„Na to jsi potřeboval teleskop? Většina lidí používá hodinky.“

„A taky ses téměř nechal zabít,“ dodal a sjel Tea pohledem od hlavy až k patě.

„Planety věděly o tom požáru?“ zeptal se Teo ohromeně.

„A navíc jsi celý od sazí,“ prohodil Huemac.

Teo zamlaskal a ukázal na otráveného kněze. „Teď jsi mě dostal!“

„Tohle není vtip, Teo,“ pronesl Huemac najednou ostře.

Teo se přestal křenit. „Já vím.“

Mezi očima staršího muže se usadila hluboká vráska. „Mohl sis ublížit, nebo hůř, ohrozit i ostatní.“

Teo si odfrkl. „A co jsem měl dělat, jen tak tam stát a dívat se, jak…“

Huemac ho přerušil. „Ty nejsi Hrdina, Teo.“

Teo okamžitě ztichl.

Byla to pravda, nebyl Hrdina. Ale nikdo mu k tomu ani nedal šanci. Byl odsouzen k nudnému životu ve službách vlastní matce jako glorifikovaný kněží. Jen ta představa mu rozbušila srdce uvězněné pod kůží. Nechtěl strávit zbytek života zahrabaný tady v Quetzlanu – nikdy nemít šanci vidět kus světa nebo zjistit, v čem je skutečně dobrý.

Huemac zavřel oči a štípl se do kořene nosu, pak se zhluboka, utrápeně nadechl. „Je zodpovědností Hrdinů ochraňovat lid Reino del Sol,“ vysvětlil. „A mojí zodpovědností je zase ochraňovat tebe, ty potížisto.“

Bezpochyby tuto svou povinnost nenáviděl.

„Jdi nahoru a pozdrav se s matkou, a nenuť ji čekat déle, než musela doteď,“ pokynul mu unaveně. „Pak se sejdeme tady a já ti donesu tvůj úbor.“ S tím zamířil zpátky do chrámu a nechal tam Tea stát s pocitem, že dostal vyčiněno jako malé dítě.

Zhluboka se nadechl, pak si nadhodil batoh a vydal se na dlouhý výstup do observatoře. Snažil se už dlouho Huemaca přesvědčit k instalaci eskalátorů, ale kněz si jen znechuceně odfrkl a zarecitoval něco o tradici, posvátnosti prastarého chrámu a bla bla bla.

Když se konečně vyšplhal až na vrchol a vstoupil do zlatem lemované prosklené observatoře, viděl hluboko pod sebou celý Quetzlan. Ve vzduchu pořád visela šedá šmouha v místě, kde vypukl ten požár. V observatoři sídlili Huemacovi milovaní kvesalové, pýcha a chlouba Quetzlanu. Ptactvo s jedovatě zeleným a modrým peřím hřadovalo na starých astronomických přístrojích, například na zašlé armilární sféře a jadeitových slunečních hodinách. Posedávali na dalekohledech a čistili si rudé náprsenky nebo se krátkými žlutými zobáky krmili ze zlatých misek.

Hlavní oltář stál uprostřed observatoře. Obklopovaly ho svíčky různých tvarů a velikostí ve vysokých zlatých svícnech. Matčin glyf stál v jejich středu. Třímetrový čtvercový kus čistého jadeitu zpodobňoval rytinu letícího kvesala – roztažená křídla a stočená dlouhá ocasní pera, malý ostrý zobák směřující k nebi.

Nad glyfem se vznášel sluneční kámen, pomalu se otáčel zavěšený ve vzduchu. Zářil příliš jasně na to, aby se na něj dalo přímo pohlédnout, ale než si Teo spálil sítnice, zachytil záblesk hladkého povrchu, který se jakoby vzdouval světlem a sám planul. Vystřeloval do vzduchu oslnivé záblesky, které mizely kdesi v mracích.

Minul mladého chlapce s požehnáním od jeho matky – šarlatovým pírkem ary – sevřeným v dlani. Jadeitoví bohové mohli jako jediní rozdávat svá požehnání osobně. Zlatí bohové byli příliš zaměstnaní a jednání se smrtelníky přenechávali svým kněžím.

Teo trapně postával stranou, nechtěl přerušovat, když jeho mamka předávala postarší dámě dlouhé, jiskřivě zelené pero. Quetzal sevřela její tvář do dlaně a tiše na ženu promluvila. Ta se usmála a oči se jí zalily slzami.

Jedna z kněží ji pak odvedla ven a Quetzal se obrátila. Když spatřila svého syna, na oslnivé tváři se jí rozlil zářivý úsměv. „Tak tady jsi!“ pronesla a v melodickém hlase jí zazněla úleva.

„Ahoj, mami,“ pozdravil a vina ho zatížila jako kámen.

Quetzal byla nádherná, tak plná života jako ptáci kolem ní. Místo vlasů jí oválnou tvář lemovalo dlouhé peří. Jasně modré a zelené odstíny na temeni pak bledly do sytě hnědé, jak jí opeření splývalo dolů po zádech. Na krku měla od spodní části čelisti až ke klíčním kostem náhrdelník z pozlacených per a z uší jí visely náušnice z drobných, jasně růžových, fialových a rubínových pírek kolibříků.

„Jdeš pozdě!“ dodala, sevřela syna v náruči a pevně ho stiskla. Tyčila se vysoko nad ním. Všichni bohové měřili víc než dva metry a jeho matka nebyla výjimkou.

„Promiň,“ oplatil jí Teo objetí a peříčka ho pošimrala v nose. „Něco mě zdrželo.“

Živůtek Quetzaliných šatů zdobila červená pera ary a zbytek peří v odstínech jasně zelené, tyrkysové a safírově modré. Hluboký výstřih na zádech odhaloval její obrovská křídla v plné kráse. Zatímco ta Teova byla těžko ovladatelná, a pokud je neměl stažená, vrážela do všech věcí okolo, matčina křídla se dala na zádech elegantně složit a nikdy nepřekážela.

„Řekli mi, že ve městě hořelo,“ pronesla diosa a o krok ustoupila, aby si ho mohla prohlédnout. „Co ta ruka?!“ zalapala po dechu a jemnými prsty přejela po spálenině na jeho lokti.

Teo se pokusil přetáhnout přes ni rukáv. „O nic nejde – už se to začíná hojit.“

Quetzal si povzdychla, ale usmála se. „Díky Sol za to.“ Kůži měla hřejivě hnědou jako Teo a taky po ní podědil veliké tmavé oči. „Já i Huemac jsme si o tebe dělali velké starosti.“

Teo o tom druhém dost pochyboval. „Promiň.“

Quetzal mu láskyplně odhrnula rozcuchané vlasy z tváře. „Jsem prostě ráda, že jsi v pořádku,“ pronesla s úsměvem. „Ještě štěstí, že se tam včas dostali Marino, Auristela a tvůj kamarád Aurelio.“

„Není to můj kamarád,“ vyštěkl Teo nevrleji, než měl v úmyslu, ale nedařilo se mu při zmínce o Aureliovi krotit svůj vztek.

Mamka se na něj zklamaně zadívala, ale naštěstí se právě v tu správnou chvíli ukázali Huemac a ostatní kněží.

„Svlékat. Musíš se převléknout,“ zavelel Huemac a rázem je obklopil pohyb a vřava. Quetzal ustoupila z cesty, zatímco kněží přivezli velké zrcadlo a věšák s oblečením.

„Jdete hnedka na věc, jo?“ zamumlal Teo. Mladší kněží využil příležitosti a stáhl mu batoh z ramen. „Opatrně, mám tam důležitý věci!“ křikl Teo.

Huemac jen zvedl obočí.

Teo si odkašlal. „No, úkoly a tak, že jo. A věci. Potřebuju je na cestu. Nemohl bych se aspoň vysprchovat?“ zeptal se, než ho mohl Huemac začít vyslýchat.

Na oplátku dostal velkou stříbrnou mísu plnou vody a žínku.

Teo se zamračil. „To je jako celý?“

„Kdybys dorazil včas, byla by i sprcha,“ pronesl Huemac a klidně sevřel ruce, čekal teď po Quetzalině boku.

Teo ponořil žínku do umývadla a okamžitě sykl. „Ta voda je ledová!“

„Kdybys přišel včas…“

„Jo, jo, chápu. Tuhle část zvládnu i sám!“ dodal a zamával na kněze, který se mu pokusil pomoci. „Mohl bych mít soukromí prosím?“ požádal svoje publikum, zatímco si rozepínal pásek.

Jako na povel přinesla jedna z kněžek zástěnu, za kterou se mohl svléknout. Rychle si odrbal saze z tváří a rukou.

Obvykle stačilo, když si na nejrůznější svátky a oslavy vzal prostě pěkné triko a kalhoty. Ale protože byly Slunconošské zkoušky jejich nejdůležitější ceremonií a konaly se jen jednou za deset let, bylo tentokrát všechno jinak.

„Nechápu, proč bych se měl tak pěkně oblíkat,“ vrčel Teo, zatímco si natahoval jasně modrozelené kalhoty charro se zlatě vyšívanými pírky podél vnějšího švu.

„Protože jsi polodios a musíš reprezentovat Diosu Quetzal a celý Quetzlan,“ ozval se Huemacův hrubý hlas.

Teo zabručel.

„Celý týden a půl budeš moct strávit s Niyou,“ řekla jeho mamka.

Kromě toho, že se podívá do jiných měst, to skutečně byla jediná výhoda. Ale Niya byla Zlatá a hodně mocná, takže existovala dost velká šance, že ji vyberou do zkoušek, a pak s ním nebude trávit ani chvíli. Být vyvolený jako jeden z účastníků představovalo samozřejmě velikou poctu, ale taky to bylo neuvěřitelně nebezpečné.

A vždycky smrtící.

Teo se ze všech sil snažil ignorovat svírání v břiše při pomyšlení na to, že by měla jeho nejlepší kamarádka soutěžit. Vysoukal se z trika a pokusil se upravit si binder. Pak vystoupil zpoza zástěny.

I když se Quetzal ze všech sil snažila dál usmívat, Teo si nemohl nevšimnout, jak její výraz zjihl nebo jak očima na zlomek vteřiny zaletěla k jeho hrudi.

Napjal se. Před dvěma roky, když mu bylo patnáct, si uvědomil, že je kluk. Začal s hormonální terapií a taky si nechal operovat hrudník, což mu hodně pomohlo v tom, aby se ve svém těle cítil víc jako doma. Dokonce se mu zamlouvaly i jizvy, které si z téhle operace odnesl – vypadaly drsně. Bindery teď nosil kvůli svým křídlům. Když byl malý, moc o nich nepřemýšlel, ale to se změnilo, když začal chodit do školy. Jeho spolužáci na něj vždycky zírali a smáli se, kdykoli něco omylem shodil. Nejhorší ale bylo, že mu na křídla sahali.

Děti ve třídě se nikdy nedokázaly udržet. I jeho učitelé byli ohromení a zacházeli pěkně daleko – dotýkali se jeho peří a komentovali, jaké je na omak. Nenáviděl jejich pozornost a to, že si pak připadal jako osamělé zvíře v zoo.

Jako by to snad nestačilo, byla jeho křídla také zdrojem prvních Teových zkušeností s dysforií. Nebyla jasně modrá a zelená, jako tomu bylo u samců kvesala, ale šedohnědá se zelenými odlesky jako samičí peří. Téměř v tu samou chvíli, kdy si Teo uvědomil, že je kluk, mu peří začalo padat.

S pomocí několika kněží si na křídla vyrobil bindery, aby je mohl skrýt, přitáhnout k zádům překříženými popruhy z černého spandexu. Čím víc se je snažil spoutat, tím víc jako by se vzpouzela. Na volno je nechával jen ve spánku nebo ve sprše a ze všech sil se snažil nedívat na nevýrazné peří a obrovské vypelichané plochy.

„Určitě si to nechceš sundat?“ zeptala se Quetzal jemně.

„Mami,“ pronesl Teo napjatě. Nechtěl o tom znovu diskutovat, zvlášť ne před Huemacem, který měl alespoň dost vychování na to, aby se zaměstnal nanášením hojivé masti na spáleninu na Teově ruce.

„Nebolí to?“ zeptala se Quetzal a lehoučce přejela prsty po peří, které vykukovalo ven.

„Ne,“ zalhal Teo a odsunul se z jejího dosahu.

Pravda byla, že to bolelo. Jako by měl za zády v poutech sepnutý další pár rukou. Ale s dusivým pocitem dysforie, který ho zaplavil, kdykoli svá křídla spatřil, se to nedalo srovnávat.

Huemac mu podal rudou tuniku bez rukávů a jeden z kněží Teovi pomohl přetáhnout si ji přes binder. Huemac očividně předpokládal, že Teo odmítne svoje křídla osvobodit, a tak mu přes ramena přehodil plášť ze stejného modrozeleného peří jako matčiny šaty.

Nejdůležitějším kouskem úboru byl velký náhrdelník na celou hruď. Jeho hlavní část tvořil Quetzalin glyf zlatě namalovaný na obrovském kusu jadeitu, zdobeném menšími úlomky jadeitu, tyrkysu a zlatými korálky. Když mu ho Huemac připevňoval, Teo se pod jeho vahou zakymácel.

Nakonec kněz vylovil čelenku z lesklých ocasních per kvesala.

„To je ale nádhera, Huemacu!“ rozzářila se Quetzal a přitiskla si ruce k hrudi.

Huemac byl po většinu času velmi rezervovaný muž, který se pyšnil svou skromností, ale Teo si všiml, jak mu zacukal koutek, a neušlo mu ani to, že mu při jejím komplimentu mírně zrůžověly tváře. „Děkuju, Dioso,“ pronesl a položil čelenku Teovi na hlavu.

Ale jakmile Huemac ustoupil, sklouzla mu hluboko do čela.

„Je trochu velká, co myslíte?“ zeptal se Teo a snažil se posunout si ji zpátky na hlavu.

Huemacův potěšený výraz zmizel.

„Kdyby ses vrátil včas, mohli jsme ji zmenšit,“ odpověděl.

„Vypadáš nádherně, Teo!“ zazpívala Quetzal a poletovala kolem syna, aby ho co nejlépe upravila.

Teo si sám sebe prohlížel v zrcadle a snažil se uhladit si kudrnaté tmavohnědé vlasy. Nevypadal zle, jen to bylo prostě… moc. Byl polobůh a ceremoniální oděvy byly zkrátka tradice. Nechtěl zranit mamčiny city, a i když Huemaca rád škádlil, věděl, kolik to pro ně oba znamená.

A tak se usmál a plácl kněze do ramene. „Vypadá to super.“

Huemac maličko kývl, což se ze všech jeho reakcí asi nejvíc podobalo úsměvu, a tak se to Teo prostě rozhodl brát jako vítězství.

„Začíná se připozdívat,“ pronesla Quetzal, která si pořád pohrávala s pery na Teově kápi. „Měla bych se vrátit zpět do chrámu Sol.“

„Hned vyrazíme a sejdeme se tam, dioso,“ ujistil ji Huemac.

Quetzal se usmála. „Díky, Huemacu.“ Chytila Tea za bradu a políbila ho na tvář.

„Uf, mami,“ zasténal Teo a otřel si ji hřbetem ruky.

„Uvidíme se brzy!“ zatrylkovala. A pak v záblesku světla zmizela.

„Počkat – co moje věci?“ zeptal se Teo, zatímco kněží vezli pryč věšák i zrcadlo.

„Už jsme ti je zabalili. Loď je připravená,“ odpověděl krátce Huemac a vydal se za ostatními ke schodům.

„Nezapomeňte na můj batoh!“ připomněl Teo.

Huemac sebral odrbaný kus látky z podlahy a potěžkal si ho v ruce. „Úkoly?“ zpražil Tea postranním pohledem.

Ten energicky přikývl. Čelenka mu opět sklouzla přes obočí. „Spousta úkolů,“ souhlasil a odhrnul peří stranou.

Huemac si zhluboka povzdychl. „Zkoušky jsou ta nejdůležitější událost, jaké se kdy budeš účastnit. Nedělej mi žádné potíže, kluku.“

Teo na něj zamrkal svýma velkýma tmavýma očima. „Já?“ Hlas se mu zlomil. „Nikdy!“

Huemac se s nespokojeným zamručením odvrátil.

„To kvůli tomu, co se stalo na Día de Muertos? Protože to byla nehoda! A Diosu Maizeovi jsem se omluvil!“ zavolal za ním Teo. Když se kněz nezastavil, dohonil ho na schodech. „Vlasy přece dorostou!“

KAPITOLA 3

Města Reino del Sol propojovaly tisíce vodních kanálů. Široké řeky umožňovaly velkým nákladním a přepravním lodím převážet zboží a lidi mezi jednotlivými komunitami, menší kanály se zase staraly o odvodňování, zavlažování a zásobování vodou. Dokonce i když mohl člověk jet autem nebo MHD, do chrámu Sol se dostal pouze lodí.

Quetzlanská výprava skládající se z Tea a kněžích byla dost malá na to, aby zaplnila jedinou trajineru, loďku s plochým dnem, která měřila asi 7,5 metru na délku a necelé dva metry na šířku. Byla vyrobená ze dřeva a pomalovaná propracovanými vzory v typických quetzlanských živých barvách, její zaoblená střecha je chránila před pálícím sluncem i nečekanými průtržemi, zatímco cestovali jednotlivými mikroklimaty Reino del Sol.

Kněží v zadní části lodi se dlouhou tyčí odrážel od erozí narušeného břidlicového dna quetzlanských kanálů. Protože se město nacházelo na západním okraji Sol, jejich cesta do vnitrozemí po řece Agua je vedla dalšími městy Jadeitových. Kromě několika sousedních měst toho Teo z Reino del Sol viděl jen pramálo. Celé roky se musel spokojit s drobnými střípky, které se mu povedlo zachytit během cest na ostrov Slunce.

Byl tu například Maizelan, puntičkářsky narýsovaná mřížka statků a sadů. V dáli se tyčil maizelanský chrám: tmavé úponky poseté karmínovými rajčaty a chilli papričkami všech tvarů a velikostí se blýskaly jako drahokamy. Dál jejich cesta vedla skrze Médicali plné vysokých skleněných budov, kde chrám Diosy Médicy sloužil jakožto fakultní nemocnice.

Jediné město Zlatých, kterým projížděli, bylo luxusní Puerto Cascadas. Kanály tu byly široké a plné velkých lodí a vodních mlýnů, které sloužily jako obnovitelný zdroj energie. Chrám Diosy Aguy – mezi třpytivými mrakodrapy se ho dalo jen tak tak zahlédnout – byl zhotovený z ohlazeného kamene pokrytého mechem a ze všech stran se z něj k zemi řítily vodopády.

Kanál se rozšířil a před očima se jim vynořily desítky trajineras. Vplouvali do obrovského jezera v srdci Reino del Sol. Na bílých zavěšených mostech, které v porovnání s těmi kamennými quetzlanskými působily vyloženě futuristicky, se vyrojily davy lidí. Vždycky když pod nimi proplulo některé z dětí patronů, ozval se jásot, když však přišel na řadu quetzlanský člun, byl znatelně tišší.

Chrám Sol stál na ostrově uprostřed jezera, obklopený neobvyklým prstencem rozeklaných hor, které sloužily jako zeď. Představoval nejvyšší bod v celém Sol a byl třikrát větší než quetzlanský chrám – a celý ze zlata. Sluneční kámen se vznášel v observatoři beze střechy na jeho vrcholku a vyzařoval silný paprsek světla.

Jejich postup se zpomalil, jak se trajineras namačkaly na sebe a seřadily se u jednoho z mnoha vodopádů řítících se z úbočí hor.

„Je nějaká naděje, že bych mohl předstírat nevolnost a vykroutit se ze zahájení?“ zeptal se Teo, když se před nimi hory tyčily blíž a blíž a do žaludku se mu zakousla nervozita.

Huemac se na něj na okamžik zadíval, jen na tak dlouho, aby začal doufat. Teo však rozhodně nečekal, že řekne: „Niya bude v pořádku. Nemusíš si o ni dělat starosti.“

Teo zamrkal. Copak uměl Huemac číst myšlenky?

Každý ze Zlatých polodiosů měl zvláštní schopnosti poděděné po svém rodiči a při výcviku na Akademii se je naučil používat. Niya byla polobohyní z rodu boha země, takže dokázala manipulovat s kovy a kamenem pouhou myšlenkou. Taky byla nechutně silná, i v porovnání s ostatními Zlatými.

„Nedělám si o ni starosti,“ zalhal a snažil se svoje myšlenky rychle zamaskovat.

Huemac se tvářil, že mu nevěří, ale aspoň měl dost slušnosti na to, aby to neříkal nahlas. „Ne, nemůžeš se ze zahájení nijak vykroutit.“

Teo si odfrkl a posunul si klesající čelenku výš do čela. „Za pokus to stálo.“

Konečně byli na řadě. I když očarovanou hranicí chrámu Sol projížděl už stokrát, vždycky mu to vzalo dech. Těsně před tím, než příď lodi zasáhla pořádná sprcha, burácející vodopád se pomalu rozestoupil natolik, aby mohli projet. Když byl Teo malý, vždycky tu rád zakřičel a poslouchal ozvěnu svého vlastního hlasu, ale neudělal to od chvíle, kdy došlo k tomu nepěknému incidentu s netopýrem, za který si od Huemaca vysloužil týden domácího vězení.

Jakmile projeli skrz, vynořil se před nimi celý ostrov. Chrám Sol byl prastarý, nikdy ho neopravili ani nezmodernizovali tak jako zbytek města, ale pořád zářil bez jediné poskvrnky. Zlaté zdi pokrývaly složité rytiny zobrazující Slunce, planety a nejrůznější souhvězdí.

Když přišel čas vystoupit, kněží v čistě bílých rouchách s výšivkami glyfu Sol se nalodili, aby jim pomohli všechno vyložit a odnést jejich věci na noc do ubytování.

Vydali se po hlavní cestě a stali se součástí velkého davu. Teo se rozhlížel sem a tam, hledal Niyu, zatímco Huemac ho neustále chytal za pláštík a vracel zpátky do řady.

Když dorazili na nádvoří, uvítali je další kněží. Za dveřmi chrámu se nacházelo hlavní schodiště, které vedlo do sálu. V jeho středu stála obrovská socha – veliké zlaté Slunce a souhvězdí vyrytá do jeho hladkého povrchu. Davy polobohů a chrámových kněží se shromáždily u stolků kolem a proměnily místnost v moře pestrobarevných rouch a oděvů. Ve vzduchu se vznášel smích, hudba a taky vůně jídla.

Lidé korzovali a povídali si a mezitím u paty schodiště předváděli svůj um potomci Diose Mariachiho. Polovina na sobě měla černé obleky a sladěné klobouky se širokou krempou a vysoké boty, jimiž dupali v těžkém rytmu bicích. Druhá polovina tančila a mávala sukněmi s volány jako barevné káči roztočené v kruzích. V kudrnatých šedých vlasech a vousu Diose Tormentosa tančily záblesky světla, zatímco se smál čemusi, co mu právě vyprávěl Dios Mariachi.

Teo se v obklopení Jadeitových a Zlatých cítil jako v kleci. Jadeitoví polodiosové zůstávali izolovaní ve svých městech a moc se nesetkávali. Zahanbující pravdou bylo, že kromě Niyi neměl žádné další přátele, které by tu mohl vyhledat, takže se držel po Huemacově boku.

Zdálo se, že všichni zapadají do vlastních společenských okruhů a hierarchie, jen Teo stál úplně mimo. No, téměř.

Teo k ní vyrazil a drobná bohyně s váhavým úsměvem ve tváři zvedla ruku na pozdrav.

„Něco pro tebe mám!“ prohlásil a sáhl do nevelkých kapes u kalhot.