Tato kniha je fiktivní dílo. Jména, postavy, místa a příhody jsou výsledkem autorčiny fantazie, nebo jsou použity fiktivně a nemohou se považovat za reálné. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, lokalitami, organizacemi nebo osobami, živými či mrtvými, je zcela náhodná.

THE SCHOOL FOR GERMAN BRIDES

Copyright © 2022 by Aimie K. Runyan. All rights reserved.

„Published by arrangement with William Morrow Paperbacks,

an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.“

Translation © Alena Amchová, 2024

ISBN 978-80-249-5390-8

Obsah

- PRVNÍ KAPITOLA

- DRUHÁ KAPITOLA

- TŘETÍ KAPITOLA

- ČTVRTÁ KAPITOLA

- PÁTÁ KAPITOLA

- ŠESTÁ KAPITOLA

- SEDMÁ KAPITOLA

- OSMÁ KAPITOLA

- DEVÁTÁ KAPITOLA

- DESÁTÁ KAPITOLA

- JEDENÁCTÁ KAPITOLA

- DVANÁCTÁ KAPITOLA

- TŘINÁCTÁ KAPITOLA

- ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

- PATNÁCTÁ KAPITOLA

- ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

- SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

- OSMNÁCTÁ KAPITOLA

- DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

- DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

- DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

- TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

- ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

- ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

- ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

- ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

- O KNIZE

Pro Stephanii

S vděčností za dlouhá léta přátelství, která jsme spolu prožily, i za roky, které teprve přijdou. Jsi žena, kterou by moje hrdinky obdivovaly za tvou sílu, odvahu a půvab.

Já si tě za tyto vlastnosti rozhodně vážím.

PRVNÍ KAPITOLA

Hanna

Srpen 1938

„Nedělej si starosti s tím, co přijde. Budoucnost tě nepřemůže.“ V uších mi zněla ozvěna maminčiných slov ve chvílí, kdy za okénkem vlaku mizely obrovské lesní houštiny a objevovaly se beton, kámen, ocel a cihly. Vjížděla jsem do Berlína a všechny stopy po mámě nechávala za sebou. V téhle chvíli bylo těžké se řídit její radou, ale dosud mě vždycky vedla po správné cestě.

Z vlastnoručně ušité tajné kapsy hnědých cestovních šatů jsem vytáhla kamínek. Ostrý bělavý křemínek, který mi pomáhal v těžkých chvílích, jsem sevřela v dlani levé ruky a přejížděla přes něj pravým palcem.

Před dvanácti lety mě maminka dovedla na břeh potoka tekoucího kolem našeho domu. Ze dna vylovila jeden kámen a druhý sebrala ze suché země opodál. „Liebchen, vidíš, jak voda ten kamínek ohladila? Omývala ho tak dlouho, až byly ostré hrany donuceny poddat se síle proudu. A ty máš v sobě stejnou sílu.“ Hodila oblázek zpátky do vody a dala mi do ruky kus bílého, trochu narůžovělého křemene, který sebrala z bahnitého břehu. „Až se ti začne svírat žaludek a poklesávat ramena, nebo když nebudeš moct nabrat vzduch do plic, ať se budeš snažit sebevíc, vezmi si tenhle kámen do ruky a přejížděj ho prstem. Mysli na to, že takhle zahladíš své trápení právě tak, jako voda proudící přes oblázek obrousila ostré hrany tvrdého křemene. Nestane se to za den, ale naučíš se vyhladit ostré hroty starostí, které ti rozedírají nitro.“

Ani trochu mě nepřekvapilo, že maminčina rada fungovala. Uměla vyléčit každý problém, s nímž se setkala. Přesně věděla, jaký je to pocit, když nemůžu popadnout dech, protože mě přemohla nervozita. Některé děti v Teisendorfu říkaly, že je moje máma čarodějnice. Nebyla jsem si tak zcela jistá, že se pletou. Jestli však měly pravdu, byla hodná a laskavá čarodějnice a mně bylo jedno, kým vlastně je.

Bylo mi jedno, jestli je čarodějnice, nějaký skřítek nebo Ježíšek. Chtěla jsem ji nazpátek.

Jenomže byla pryč a já jsem jela do Berlína bydlet u strýčka Otty a tety Charlotty.

Chápala jsem tatínkovy důvody, že mě posílá k strýci a tetě, abych tam dokončila poslední rok školy. Bydlí přece ve velkoměstě a poskytnou mi příležitosti, jaké bych v našem městečku nemohla mít. Taky jsem chápala, proč chce tatínek poslat Pietera a Helmuta do internátní školy. Má moc práce v obchodě a nemůže dvěma malým chlapcům věnovat tolik pozornosti, kolik by potřebovali. Tohle všechno jsem sice věděla, ale nebolelo mě to o nic míň.

Maminka byla moje skála. Pevná a stálá jako hvězda na noční obloze, která mi vždycky pomůže najít cestu. Před dvěma týdny jsem jí dala ve dveřích pusu na tvář, odešla do školy, a když jsem se vrátila domů, tatínek mi s popelavou tváří oznámil, že ji zabil neopatrný řidič. Řekl, že nebude žádný pohřeb. Žádný smuteční obřad. Žádné poslední rozloučení. Otec měl pocit, že se toho teď v Německu děje tolik, že všechno tohle by byla zbytečná rozmařilost. Neměla jsem příležitost se s ní rozloučit.

A teď to vypadalo, že se Vůdce dočká války, po níž touží, a já mířím daleko od svých milovaných zelených kopců přímo doprostřed sršního hnízda. Přesně tam, kde jsem ani trochu netoužila být. Vlak se skřípěním zastavil na berlínském Hauptbahnhofu a já si nepřála nic jiného než nehnout se ze svého sedadla, dokud zas nevyrazí nazpátek do Teisendorfu. Nakonec jsem přece jen vstala, celá roztřesená vzala kufřík a vykročila uličkou.

„Panebože, tahle mladá dáma nemůže být naše malá Hannchen,“ prohlásila teta Charlotte, když jsem stanula na nástupišti. Byla naprostým protikladem otcova malého a zavalitého bratra – neobyčejně vysoká a hubená. Dlouhé, lesklé, světlé vlasy barvy medu měla upravené do dokonalého účesu, zatímco strýci zakrýval plešatou hlavu hnědý klobouk. Vždycky jsem si byla vědoma zarážejícího rozdílu mezi těmi dvěma, ale teď to bylo ještě zřetelnější, protože teta mě vítala s nadšeným úsměvem a políbila mě na tváře, zatímco zamračený strýc se beze slova chopil mého jediného zavazadla.

„Čekala jsem holčičku, ale tvůj otec nám poslal mladou ženu,“ vydechla, když mě chytila oběma rukama za ramena, aby si mě mohla pořádně prohlédnout. „Že je to pravda, co říkáš, Otto?“

„No jo, je to dospělá žena,“ přikývl a prohlížel si mě od hlavy k patě. Na okamžik jsem se cítila jako slibná jalovice na dobytčí aukci. Za zády jsem nenápadně mnula v ruce kamínek. Strýcův pátravý pohled mi nebyl příjemný.

Neviděla jsem ty dva už víc než šest let. Tenkrát jsem ještě ani nezačala dospívat a nejspíš jsem byla od hlavy k patě pokrytá blátem, protože jsem hledala v lese byliny a houby na maminčiny léky. Dneska jsem byla vymydlená, vlasy úhledně učesané, oblečená v jedněch z dvojích šatů, které mi tatínek koupil, abych měla ve velkoměstě něco slušného na sebe. Obávala jsem se, že vypadám jako chudá venkovská příbuzná, navíc pěkně zmuchlaná po dlouhé cestě vlakem, ale doufala jsem, že alespoň první dojem na ně udělám příznivý.

„Musíš být unavená, má milá. Pojď, pojedeme domů, aby sis mohla odpočinout a najíst se, ano?“

Přikývla jsem a všichni tři jsme došli k černému nablýskanému autu Mercedes-Benz strýce Otty. Auto pravděpodobně stálo dvakrát tolik než náš dům v Teisendorfu a já měla strach, abych ho nějak nepoškodila i pouhým svým pohledem. Z centra to k jejich vile ve čtvrti Grunewald trvalo asi půl hodiny. Cítila jsem se maličko líp, když kolem začalo přibývat stromů a velké domy byly rozptýlené dál od sebe. Připadaly mi téměř jako paláce, příliš velké pro jednu rodinu. Vzorně posekané trávníky a dokonalé zahrady se nevyrovnaly divokým lesům u nás doma, aspoň trochu mě však utěšovalo, že tahle čtvrť není tak chladná a nepřátelská jako střed města.

Strýček Otto zastavil na příjezdové cestě před domem a za volantem auta ho vystřídal muž v uniformě, který zřejmě jel vůz zaparkovat do garáže. Zdvihla jsem pohled k rozlehlé vile a přála jsem si na místě zmizet. Pokud nemám umřít hlady, budu potřebovat sypat za sebou drobečky, abych našla cestu ze své ložnice do jídelny. Snažila jsem se nedat najevo úžas a obavy, ale zdálo se mi, že můj pokus nevyšel.

Uvnitř mě pak teta Charlotte dovedla do impozantního apartmá skládajícího se z několika místností, ležícího na druhém konci chodby než jejich pokoje. „Tady budeš u nás bydlet,“ řekla. Ložnice, velká jako kuchyň a salon dohromady v domě mých rodičů, měla stěny vytapetované temně rudým damaškem, těžký dubový nábytek rozjasňovalo zářivě bílé povlečení. Vedle jsem zahlédla obývák s nablýskaným psacím stolem a koupelnu s obrovskou vanou na nožičkách. Všechno bylo elegantní a vkusné, ale připadalo mi, že ty místnosti byly spíš zařízené pro nějakého významného hosta než kvůli návštěvě obyčejné neteře.

„Já ale nic takhle velkolepého nepotřebuju,“ namítla jsem. „Prosím vás, nedělejte si se mnou starosti.“

„Nesmysl, miláčku. Já a tvůj strýček se na to díváme tak, že jsi dcera tohoto domu. Jsme rozhodnuti dohlédnout na to, abys dokončila své vzdělání, a chceme tě řádně připravit na dospělost. To je to nejmenší, co můžeme pro tvou chudinku matku udělat.“

„Jste ohromně laskaví,“ prohlásila jsem se sklopenou hlavou. Obávala jsem se, jestli jsem se jich snad nějak nedotkla.

„Právě jsi prožila pár těžkých týdnů, má milá, ale my víme, že jsi chytrá. Určitě dobře využiješ čas, který tu strávíš. A jestli se mezi studiem ještě trochu pobavíš, tím líp. Dovolila jsem si koupit ti pár osobních věcí. Noční košile a podobně. Myslím, že jsem velikost odhadla správně, ale pokud by bylo něco v nepořádku, dej mi vědět a napravíme to.“

Otevřela jsem ústa a chystala se protestovat, že mám spousty oblečení, ale pomyslela jsem si, že by to ode mě nebylo zdvořilé. Koneckonců teta Charlotte neměla děti a možná vždycky toužila mít dceru, kterou by mohla hezky oblékat a rozmazlovat. Maminka by si přála, abych na tetinu štědrost reagovala vstřícně a mile, ale mně připadalo trochu jako zrada přijímat mateřskou lásku od někoho jiného.

Teta Charlotte mě nechala odpočívat až do večeře. Byla jsem k smrti unavená a věděla jsem, že kdybych položila hlavu na nóbl prachové polštáře, probudila bych se až ráno, pokud by na mě někdo nechrstl kbelík ledové vody. Vybalování kufříku mi trvalo pouhých několik minut. Největší starosti mi dělalo, kam mám postavit svou jedinou maminčinu fotografii. S pár drobnostmi, které jsem rozložila kolem, už místnost nevypadala jako ze žurnálu, ale aspoň mi trochu připomínala domov. Nahlédla jsem do zásuvek a uviděla naškrobené bílé noční košile s krajkovým lemováním a jemné hedvábné prádlo, jaké jsem nikdy v životě neměla. Podívala jsem se do svého kufru a říkala jsem si, proč jsem se vůbec obtěžovala si s sebou něco balit. Ukládala jsem své oblečení na místo a věděla, že ve srovnání se všemi nádhernými věcmi, které mi teta Charlotte obstarala, je opravdu ubohé. Byla to sice hloupost, ale bylo mi skoro líto, že tyhle obyčejné věci zůstanou celé měsíce ležet zastrčené až vzadu v zásuvce.

Ze dna kufříku jsem vytáhla malý hmoždíř s paličkou, který patřil mamince, trochu jejích sušených bylin a pár léků, které před svou smrtí stačila připravit. Nikdy nebudu tak schopná bylinkářka jako ona, ale věděla jsem dost na to, abych uměla připravit jednoduchý přípravek na zmírnění bolesti nebo snížení horečky. Tatínek mi sice nařídil vyhodit všechny její léky, protože věděl, že nejsou tak úplně v souladu se zákonem, ale já jsem se nedokázala zbavit něčeho, co pro ni bylo nadevše drahé. Většinu těch vzácností jsem ukryla, aby je nenašel, a pak je propašovala sem. Zastrčila jsem je do nejzazšího kouta dolní zásuvky prádelníku a zakryla několika svými starými nočními košilemi. Byla by hloupost riskovat a něco s těmi přírodními přípravky provádět, ale pro mě byla útěcha mít je u sebe.

Místnost byla tak veliká, že jsem se v ní úplně ztrácela a měla pocit, že jsem nechráněná a vydaná napospas nebezpečí jako nějaké lesní zvířátko na obrovské louce. Toužila jsem po svém útulném podkrovním pokojíku u nás doma. Měla bych být vděčná, že mám takovéhle úchvatné prostory jen pro sebe, ale v takovém nóbl prostředí jsem se necítila dobře.

O půl hodiny později mě z nervózního přecházení po místnosti vytrhlo klepání na dveře. Otevřela jsem a uviděla mladou ženu. Mohla být o pět let starší než já, tmavé vlasy měla stažené do uzle na šíji a přes černé šaty měla zástěru tak naškrobenou, že by snad stála sama o sobě.

„Já jsem Mila, slečno Hanno. Přišla jsem vám pomoct nachystat se na večeří.“

„Aha,“ prohlásila jsem zaraženě a o krok ucouvla, jako kdyby proti mně mávala dýkou. „Á – tak pojď dovnitř. Myslím ale, že to zvládnu sama.“

„No, ale Herr Rombauer má stejně rád, když se všechno dělá pořádně. Je nejlepší všechno udělat tak, jak si přeje.“

„To bude zřejmě prozíravý postup, pokud jde o nejrůznějších záležitosti,“ poznamenala jsem.

„Učíte se rychle, slečno Hanno. Zvládnete to tu dobře. Jestli chcete, můžu vám poskytnout užitečné rady. Jak to v tomhle domě chodí a tak podobně.“

„To by bylo opravdu skvělé,“ vyhrkla jsem a zvažovala, jestli by bylo nevhodné ji obejmout. Nevypadala však jako někdo, kdo by o takové důvěrnosti stál.

Zkušeně a rychle mi začala připravovat večerní toaletu. Nebyl to časově náročný úkol vzhledem k tomu, že jsem si s sebou přivezla jen hnědé šaty, v nichž jsem jela ve vlaku, a pak ještě jedny o něco hezčí, modrozelené. Rozhodly jsme se pro ty druhé a Mila mi učesala prostý cop obtočený kolem hlavy, doplněný několika pramínky volně visícími podle obličeje.

„A je to. Takhle se mu budete líbit,“ prohlásila Míla. „Herr Rombauer nevěří na růž, parfémy a podobné frivolnosti. Má radši přirozenou barvu a zdravě červené tváře.“

„Tak to je tedy nejspíš dobře, že ani nemám žádné ty… frivolnosti,“ podotkla jsem. Nebyla jsem si však jista, jaké mám u strýce vyhlídky. Zdálo se, že má tolik vyhraněných názorů na všechno možné, že dřív nebo později nějaké jeho pravidlo nevědomky poruším. Když Mila prohlásila, že jsem připravena, vydala jsem se do jídelny a jako zázrakem našla cestu i bez mapy nebo turistického průvodce.

„Tichá holka. To je dobře.“ Když jsem stála za dveřmi jídelny, zaslechla jsem tetu Charlotte, jak to tichým hlasem říká strýci Ottovi. „Zdá se být uctivá. A taky hezká. Stejně krásná, jako bývala chudinka Elke.“

„Je to lepší, než jsem doufal,“ souhlasil strýc Otto. „Povedla se navzdory všemu tomu… znevýhodnění. Připadá mi zakřiknutá, ale už je to mnohem lepší, než když byla malá holka.“

Jaké znevýhodnění? Tatínek rozhodně nebyl bohatý – majitel obchodu na malém městě může vydělat pouze na skromné živobytí –, ale rozhodně jsem se nepovažovala za někoho, kdo vyrůstal ve špatných poměrech. Ze života ve velkoměstě se člověk může samozřejmě hodně naučit, ale doufala jsem, že své vzdělání v Berlíně dokončím v krátké době.

„Ne, je to plus, že je tak tichá. Mnozí si budou určitě cenit její zdrženlivosti. Teď už mi to nepřijde jako vada. U dítěte je to otravné, ale k mladé dámě se to hodí.“

Stála jsem zadumaně za dveřmi a vešla dovnitř po několika minutách, aby si nemysleli, že jsem zaslechla jejich poznámky. Ačkoli si možná mysleli, že by mi prospělo, kdybych jejich názor slyšela.

„Dobrý večer, tetičko Charlotte a strýčku Otto,“ pozdravila jsem se sklopenýma očima.

„Doufám, že ses už u nás zabydlela,“ řekla teta a pokynula mi, abych se posadila ke stolu po její levici.

„Ano, výborně,“ prohlásila jsem. „Váš dům je úžasný.“

„Doufám, že ho budeš považovat i za svůj domov, má milá.“

Nenapadla mě žádná vhodná odpověď, a tak jsem jen zamumlala „děkuju“, zatímco mi podávala mísu s pečeným jehněčím. Malý kousek jsem si vzala a podala mísu strýci Ottovi.

„Tady netrpíme nějaké nimrání v jídle, Hanno,“ napomenul mě strýc Otto. „Vezmi si větší kus a pořádně se najez. Slabé ženy se hodí jedině k tomu, aby vypadaly dobře na filmovém plátně. Pouze silné ženy jsou užitečné.“

„Ano, strýčku.“

Teta Charlotte se ke mně obrátila. „Jestli už sis odpočinula po cestě, ráda bych tě zítra vzala do města nakoupit zbytek věcí, které budeš potřebovat do školy. Pokud bude třeba nějaké oblečení upravit, v dnešní době to nějakou dobu potrvá.“

„To je od vás velice laskavé, tetičko Charlotte, ale jsem si jistá, že mám dostatek vhodných šatů.“

„Nesmysl, každá dívka potřebuje nějaké hezké nové věci, když jde poprvé do nové školy. Že mám pravdu, Otto?“

„Její šetrnost je chvályhodná, Charlotte,“ pokývl hlavou strýc. „Ale jestli jsem se za nějakých dvacet let manželství něco naučil, pak je to fakt, že za každé situace je lepší ti neodporovat. Zítra zkrátka pojedeš se svou tetou do města, Hanno, a taky si to tam pořádně užiješ.“ Byla to laskavá slova, ale zněla jako rozkaz.

„Ano, strýčku Otto.“

„Tak se mi líbíš. A teď mi pověz, jak to teď vypadá v Teisendorfu? Už celá léta jsem tam nebyl.“

„Je tam klid jako vždycky. Statky, obchody a tak podobně.“

„Vládne tam nadšení pro naši věc?“

„Máte na mysli Hitlerovy plány, strýčku?“ zeptala jsem se. Zaslechla jsem, jak tatínek něco brblal, když četl noviny, ale jinak se o tom v městečku nemluvilo.

„Co jiného bych tím mohl myslet, holka?“ zachechtal se.

Stále víc mladých mužů nosilo uniformy a všichni chlapci s nadšením vstoupili do Hitlerjugend. Zápal pro Hitlera vytrvale vzrůstal. Po Velké válce se sedláci, nádeníci a majitelé obchodů snažili svou zem postavit na nohy a toužili po slavných časech, které si pamatovali z dob před porážkou Německa. Spoléhali na Vůdce, že jim dá prosperující novou zem a hlavně navrátí Německu hrdost. Maminka pochybovala o Hitlerových motivech, ale vždycky si dávala pozor, aby neřekla něco, co by se dalo vyložit jako námitky proti němu. Byla obezřetná dokonce i před chlapci a tatínkem. Se mnou hovořila s větší otevřeností.

„To rád slyším. Pamatuj si má slova, Hanno. Znovu zavede Německo na cestu slávy a tvé děti budou chválit jeho jméno. Doufám, že chápeš, jak úctyhodný je náš cíl. Anebo zakrátko bude.“

Teta Charlotte se na něj zářivě usmála a pak věnovala úsměv i mně. Beze slova jsem nenápadně sáhla do tajné kapsy a nahmatala svůj kouzelný křemínek.

DRUHÁ KAPITOLA

Tilde

Srpen 1938

„Zákon neznamená to samé jako pravda, Tilde. Je to jen kratičký pohled do lidských hodnot v určitém daném bodě historie. Nepleť si lidské zákony s Božím slovem.“ V hlavě mi zaznívala dědečkova slova, jako by je pronesl včera. Vzpomínala jsem na něj čím dál tím častěji právě teď, kdy režim škrtil životy našich lidí jako hroznýš svou kořist. Toužila jsem jít v dědečkových stopách a následovat i svého otce, jenomže tenhle sen byl teď mrtvý.

„Dobré odpoledne, Frau Fischer,“ pozdravila jsem honem, když mě zacinkání zvonku na dveřích vrátilo ze soudní síně zpět do obchodu s látkami. „Doufám, že se vám daří dobře.“

Příchozí byla vysoká, impozantní žena s ostrými rysy, která vypadala, že je stále se všemi a se vším okolo nespokojená. „Dobře, dobře, děkuju. Máte ještě nějaké to hezké bílé kaliko s růžovými kytičkami, co jsem si tu koupila minulý měsíc? Chtěla bych z něj ušít své vnučce šaty.“

„Bohužel nemáme, Frau Fischer. Zrovna tenhle květinový vzorek byl velice oblíbený. Ale přišlo nám několik nových látek, které by se docela hodily pro mladou dívku.“

„Tak dobře,“ prohlásila s povzdechem tak hlubokým, jako kdybych ji žádala, aby si pro tu látku doplavala přes Atlantik. Vytáhla jsem několik rolí květované bavlněné látky, která začínala být ohromně populární, protože módní časopisy se odkláněly od luxusní pařížské módy a propagovaly „zdravější“ tradiční styly. Prosté šaty ke krku ušité z pevných materiálů. Rozumné, ženské a naprosto nudné. Potlačila jsem povzdech a položila látky na pult, aby si je mohla prohlédnout. Nic jsem proti květovým látkám neměla, když se občas použily, ale v posledních dvou letech jsem jich viděla tolik, že jsem se zapřisáhla, že šaty ušité z něčeho takového si v životě na sebe nevezmu. Osobně jsem měla nejradši čisté linie a odvážné barvy, které přicházely do módy v zahraničí. Toužila jsem po rudé rtěnce, jakou se líčí americké herečky, ale maminka by mě zabila, kdybych měla na sobě něco tak odvážného.

Ukázala jsem Frau Fischer jemnou šedomodrou látku s bílými máky, levandulovou se žlutými kopretinkami a zelenou s pivoňkami. Ani jedna jí nevyhovovala, a nakonec se rozhodla pro růžový a krémový vzorek s růžičkami, který se natolik blížil její původní představě, že podlehla. Vybrala si zbytek galanterních potřeb – nitě, knoflíky a růžové stužky na ozdobu.

„Vaše vnučka bude určitě nejhezčí holčička ve třídě,“ řekla jsem, když jsem látku stříhala a balila všechno do papíru.

„Ano, ano,“ přikývla. „Jenom je škoda, že musí vůbec chodit do veřejné školy, ale její otec na tom trvá. V těchhle dobách je tam tolik nežádoucích dětí. Já jsem svá děvčata vyučovala doma a doufala jsem, že to má dcera udělá taky tak. Ale babička do toho nejspíš nemá co mluvit.“

Nežádoucí. Nemusela ani říkat, co tím myslí. Cizinci. Cikáni. Židé jako já. Přinutila jsem se k úsměvu, když jsem od ní brala peníze, ale jen co odešla, zamračila jsem se.

Byla jsem Mischling, míšenka. Maminka byla Židovka a otec křesťan. Opustil nás, jen co byly před třmi lety schváleny norimberské zákony a ukázalo se, že Židé budou perzekvováni. Trval na rozvodu a neměly jsme s maminkou jinou možnost než se z otcova krásného domu v Charlottenburgu přestěhovat do prastarého bytu nad obchodem s látkami. Maminka měla skromné úspory na koupi bytu a obchodu a díky své vynalézavosti a píli přeměnila zchátralé prostory na domov, v němž se dalo bydlet, a obchod, kam zákazníci rádi chodili. Musely jsme si těžce vydělávat na živobytí ve skromném obchodě s látkami, sem tam něco ušít či přešít a občas pořádat hodiny šití pro dívky z rodin, které si takový drobný luxus mohly dovolit. Maminčino umění se naštěstí v okolí brzy proslavilo a naučila mě o šití všechno, co bylo zapotřebí. Trvalo nám to tři roky, ale konečně jsme měly věrné zákaznice, které se k nám stále vracely.

Přehodila jsem ceduli na dveřích z OTEVŘENO na ZAVŘENO a na chvilku zamkla dveře, abych mohla zaběhnout za maminkou. Trávila většinu času zavřená nahoře, a to jí nedělalo dobře. Když jsem se na ni chodila častěji podívat, necítila se tak osamocená.

„Á, tady jsi, miláčku. Podívej se, jak dopadají šaty pro tu Vogelovou. Dobrá práce, i když ti možná připadá, že se vychloubám, když si chválím své dílo.“

Na krejčovské panně jsem uviděla nádherné vlněné šaty barvy holubičí šedi, určené pro každodenní nošení. Potřebovaly už jen obroubit a dokončit pár detailů, ale i nezasvěcený člověk musel poznat, že je to mistrovské dílo.

„Ale maminko, když je to pravda, tak to není chlubení. Je to úžasná práce. Ani za milion let bych nedokázala ušít tak dokonalé švy jako ty. Je to až moc krásné pro takovou krávu a jí podobné.“

„Takovéhle věci bys neměla říkat, a zvlášť ne o dobré zákaznici. I když máš pravdu.“ Zasmála se svému vlastnímu rýpnutí. Frau Vogel byla nejnáročnější žena, kterou jsme v obchodě a krejčovské dílně za celé ty roky obsluhovaly. Ať jsme se snažily sebevíc, nikdy nebyla spokojená.

Maminka se většinou věnovala nahoře šití a já jsem pracovala v obchodě. Pro naši čtvrť totiž vypadala „příliš židovsky“, což by bylo riskantní pro naši bezpečnost a finance. Její nepřítomnost byla hlavním důvodem, proč jsme mohly obchod stále provozovat. Po otci jsem totiž zdědila světle hnědé vlasy a zelenohnědé oči. Altmanová nebylo příjmení, které by vzbuzovalo pozornost, považovalo se za „dobré německé jméno“. Neúčastnily jsme se s maminkou obřadů v náboženské obci, raději jsme se modlily v bezpečí domova.

Zapřela jsem svůj původ, abych si zachránila krk. Bylo to sice nutné, ale dennodenně jsem se kvůli tomu nenáviděla.

„Taky ti ušiju takovéhle šaty. Budeš je moct nosit pod soudcovským talárem,“ slíbila maminka. Nikdy nepovažovala mé naděje, že jednou budu pracovat jako právnička, za pošetilé nebo nerealistické. Mému otci to lichotilo, ale připadalo mu to kuriózní a neviděl velké vyhlídky, že by se mi mé přání mohlo splnit. Postoj mého dědečka, matčina otce, byl úplně jiný. Nepokoušel se zastírat skutečnost, že cesta k právnické kariéře vyžaduje od ženy úmornou dřinu, ale od téhle kariéry mě neodrazoval, spíš se mi snažil ukázat, že na to mám.

Dědeček býval významný právník a hlavní společník v jedné z největších právnických kanceláří v Berlíně. Když do firmy nastoupil můj otec, slibný mladý advokát, byl dědeček jeho mentorem a později ho představil své milované dceři. Maminka tvrdila, že to byla láska na první pohled, jenomže to se změnilo, když se skutečnost, že má někdo židovskou manželku a jeho dcera je Mischling, začala v podstatě rovnat profesionální sebevraždě. Táta tvrdil, že rozvod je pouhá formalita, že s námi bude stejně často jako dřív, ale ani ne tři měsíce po tom, co jsme se odstěhovaly, se znovu oženil s blonďatou ženou s nevinným pohledem, která pocházela z „dobré“ rodiny.

Dědeček s ním pak odmítal spolupracovat a vyvíjel tlak na ostatní společníky, aby otce donutili z kanceláře odejít. Jenomže pak byly schváleny zákony, které Židům znemožňovaly pracovat v oblasti práva, dědečkova bitva s otcem zůstala nedokončena, a co bylo ještě horší, otec byl povýšen na dědečkovo místo hlavního společníka. To už bylo na dědečka příliš, jeho srdce to neuneslo a zemřel šest měsíců poté, co ho ti gauneři přiměli sbalit si věci z psacího stolu a odejít z firmy. Jen bych si přála, aby ještě zažil, jak jsme se s maminkou postavily na vlastní nohy, poté co nás otec opustil.

„Ještě potřebuju začít práci na dalších slavnostních šatech pro Frau Becker. Jsou ze smaragdového saténu. Na tobě by se vyjímaly mnohem líp, ale na tobě by vypadalo krásně všechno, co šiju.“

Sklonila jsem se a políbila maminku na tvář. Otec mě zklamal ve všech možných ohledech, ale maminka mi ho bohatě vynahradila.

Přede dveřmi obchodu stál hlouček a čekal, až otevřu. Některé zákaznice vypadaly docela netrpělivě, ačkoli žádná z nich tam nemohla stát déle než několik málo minut. Spolkla jsem povzdech, protože příliš mnoho lidí v obchodě nebyla obtíž, ale naopak. Dovnitř se okamžitě procpaly tři ženy. Byly vybavené celoživotní zkušeností s péčí o rodinu, takže vstoupily dovnitř s jasnou představou látek a připraveným seznamem potřebných věcí. Nebyly většinou příliš přátelské, ale byly to dobré zákaznice, což bylo důležitější.

Když se za skupinou žen zavřely dveře, povšimla jsem si, že v obchodě zůstal vysoký, bledý mladý muž s hřívou černých kudrnatých vlasů nacpanou pod tmavou čepici. Občas k nám do obchodu sice nějaký muž zabloudil, ale tenhle nevypadal jako náš obvyklý zapřisáhlý starý mládenec, který se chce naučit si něco zašít. Vypadal trochu vyděšený, že se ocitl v takovémhle výhradně ženském prostředí, a podle všeho se mu ulevilo, když ostatní zákaznice odešly.

„Máte štěstí, že jste přežil. Někdy totiž muže ušlapou, když se hrnou za šicími potřebami,“ utrousila jsem a vracela látky do regálů.

„Díky za varování. Jsem rád, že jsem si zachránil život.“ Mluvil se slabým přízvukem a já si uvědomila, že jeho matka je jedna z polských přistěhovalců, která do našeho obchodu často chodí. Byla to milá paní a měla jsem pocit, že i její syn je laskavý člověk.

„Vypadá to, že dneska máte šťastný den. A je příhodný den na koupi látek. Co pro vás můžu udělat?“

„No, jde o dárek pro mou sestru. Maminka jí chce ušít k narozeninám šaty.“

„Jsou to důležité narozeniny?“

„Bude jí dvanáct,“ řekl a na okamžik sklopil oči, jako by prozrazoval nějaké tajemství. Jsou to možná nejvýznamnější narozeniny, jaké kdy bude jeho sestra mít, a tohle nemají být obyčejné šaty. Podle našich zákonů bude plnoletá. Kdyby byla chlapec, ve třinácti by se konal bar micva, kde by před celou kongregací četl z Tóry. Jako dívka učiní podobný krok do dospělosti o rok dřív. Její narozeniny nebudou provázet stejné obřady, ale nejspíš je její kongregace oslaví slavnostní večeří a všichni ji srdečně pogratulují. A dostane nové šaty.

„Takže se z ní stane mladá dáma. Pak tedy nic moc dětského.“

„Přesně tak,“ souhlasil. „Myslel jsem si, že až šestnácté narozeniny jsou významné výročí u…,“ zarazil se.

„To ano, u křesťanů,“ dořekla jsem za něj.

„To vy ale nejste?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Měl jsem z vás pocit jakési spřízněnosti,“ přiznal. „Ale nevypadáte…“

„Můj otec není,“ vysvětlila jsem krátce.

„Ach tak.“

Obrátila jsem pozornost zpátky k úkolu, který ležel přede mnou. Našla jsem střih na šaty, které by se podle mého názoru pro tuhle příležitost výborně hodily. Pro mladou dívku byly dostatečně cudné, ale když se na určitých místech trochu upraví, naznačí i přechod nositelky do dospělosti.

„To by se mělo hodit,“ pokývl, ale detailům na obrázku nevěnoval přílišnou pozornost. Stála jsem s rukama v bok před policemi a zvažovala volbu látky.

„Je tmavovlasá jako vy?“ zeptala jsem se.

„Ano. Ale má o něco světlejší pleť.“

„V téhle hezké švestkové barvě by myslím vypadala dobře. Možná pěkný hedvábný krep? Je lehký, ale trochu víc vydrží než šifon. Mohla by ty šaty nosit několik sezon. Jestli hledáte něco odolného, pak tu určitě máme nějaké hezké bavlněné látky.“

„Myslím, že ten hedvábný krep bude nejlepší,“ usoudil. „Vzhledem k tomu, že je to speciální dárek.“

„Dobře,“ přikývla jsem. Maminka narovnala role umělého hedvábí na horní regály, protože před zimou se začnou prodávat vlněné a tvídové materiály a většina zákaznic už letní oblečení ušila. Zdvihla jsem oči k horním policím a usoudila, že by nebylo příliš profesionální šplhat po regálech jako opice. „Jen si musím přinést schůdky.“

„Počkejte, pomůžu vám,“ nabídl. „Já tam dosáhnu.“

Postavil se vedle mě, natáhl se pro látku, na kterou jsem mu ukázala, a položil mi ji do nastavených rukou. Když se na mě podíval, pocítila jsem, jak mi po kůži přebíhají elektrické jiskřičky. Stála jsem jak přimražená. Dosud nikdy na mě blízkost nějakého muže takhle nepůsobila a musela jsem se držet, abych nekoktala jako nějaký hlupák.

„Voníte jako šeřík a vanilka,“ zašeptal a zhluboka se nadechl. Zmateně potřásl hlavou a o krok ustoupil. „Promiňte, to bylo ode mě drzé.“

„N-ne,“ vypravila jsem ze sebe. „To je dobré.“ Bylo to víc než jen dobré. Ve škole jsem byla párkrát zamilovaná, takže jsem nebyla úplně nezkušená, pokud jde o pocity rozklepaného žaludku a zpocených dlaní, což mi však připadalo nicotné ve srovnání s tím, co jsem cítila teď. Původně jsem se nechtěla soustředit na to, jak voní on, ale nyní jsem zjistila, že je to příjemná kombinace čistě vyprané bavlny a lněného oleje. Předpokládala jsem, že pracuje jako truhlář nebo něco podobného, co se týká nábytku.

Ustřihla jsem potřebnou délku materiálu a přidala různé galanterní potřeby, které se budou jeho matce při šití hodit. Když jsem mu balíček podávala, vypadal, jako by se mu nechtělo odejít.

„Doufám, že se budou sestře šaty líbit. Každá dívka potřebuje mít na sobě něco krásného, zvlášť když slaví tak významné narozeniny.“ Zablesklo se mu v očích. Sestra pro něj byla důležitá.

„Velmi rád jsem se s vámi seznámil, slečno…“

„Altmanová,“ řekla jsem. „Mathilde Altmanová. Všichni mi říkají Tilde.“

„Já jsem Samuel Eisenberg,“ představil se. „Doufám, že budu mít příležitost vás zase brzy vidět.“

Přikývla jsem a cítila, jak mi do tváře stoupá horko. Věnovala jsem mu upřímný úsměv. V těchhle dobách bylo tak málo příležitostí se usmívat, že jsem si připadala nezvykle. Než odešel, krátce mi podal ruku a já okamžitě cítila, že všechno to zlo, které nás obklopuje, je náhle zázračně nedůležité a vzdálené, třebaže tomu tak samozřejmě nebylo.

TŘETÍ KAPITOLA

Hanna

Září 1938

Připadala jsem si stejně ztuhlá jako můj naškrobený límeček. Vcházela jsem do třídy a skrývala tvář za sešitem. Škola, do níž mě teta Charlotte zapsala, byla nejprestižnější ve městě. Mohly ji navštěvovat pouze dívky, které bydlely v původních majestátních domech. Tyto dívky pocházely z vybraných rodin bohatých členů strany. Věděla jsem, že tam budu trčet jako hlávka zelí v růžové zahradě, a dala bych cokoli za možnost se na místě propadnout do země. Neodvažovala jsem se vytáhnout křemínek z kapsy sukně, ale soustředěně vnímala jeho váhu na pravém boku. Pomáhalo mi jen samotné vědomí, že ho mám s sebou. Uvažovala jsem o tom, jak moc jsem pozadu ve výuce za ostatními dívkami.

„Pojď dovnitř, děvče. Nikdo tě tu nesní zaživa.“ Učitelka biologie Fräulein Meyer byla obrovský kus ženské a působila na mě dojmem, že je v jednom kuse naštvaná. A když jsem se rozhlédla po tvářích dívek kolem sebe, nebyla jsem si jistá, že mluví pravdu. Asi uprostřed po levé straně místnosti bylo volné místo. Vklouzla jsem na židli a v duchu děkovala, že nesedím vepředu a uprostřed, kde bych byla Fräulein Meyer ustavičně na očích. Druhá věc, která mě zachránila, byla skutečnost, že mě nenutila se spolužačkám oficiálně představit. Zřejmě netrvala na tokových společenských konvencích, a to mi v téhle chvíli připadalo jako její jediná přednost.

„Nedělej si starosti, Meyerová se takhle chová ke každému, na to si zvykneš,“ zašeptala mi dívka sedící vedle mě. Měla krásné tmavé kudrny, nápadné šedé oči a milý úsměv. Vděčně jsem se na ni usmála a byla ráda, že ve třídě je alespoň někdo, kdo mě radostně vítá. Ostatní holky se zdály být asi tak přátelské jako lvice u skolené kořisti.

Neslyšně jsem jí poděkovala, vytáhla z tašky sešit a začala si dělat pečlivé poznámky. Tohle měla být hodina biologie, což vzbudilo můj zájem, protože maminka bývala v Teisendorfu významnou lékařkou. Bylo to však předtím, než Hitler vydal nařízení, jímž ženám zakázal dělat medicínu kromě práce porodních asistentek. Maminku těšilo přivádět na svět děti a pomáhat ženám při porodu, její znalosti však přesahovaly tento úzký obor. Dál pomáhala místním lidem, kteří si nemohli dovolit platit normálnímu doktorovi, ale její praxi omezovalo, že nesměla předepisovat léky a provádět operace. Připravovala vlastní léky, ale vždycky věděla, kdy poslat pacienta k oficiálnímu lékaři, který pro něj v rámci zákonů bude moci udělat víc. Otec se s ní kvůli tomu hádal, obával se, že by nás úřady potrestaly, kdyby zjistily, co maminka dělá, ale ona jeho nátlaku nikdy nepodlehla.

Chtěla jsem se toho co nejvíc naučit o biologii a chemii, abych mohla pokračovat v jejích stopách. Ale informace, které mi tu předkládala Fräulein Meyer, mi nejspíš k ničemu nebudou. Její vysvětlování spíš souviselo s nadřazeností německé rasy a vůbec se nedotklo anatomie, vývoje buněk nebo něčeho jiného, co by mohlo být užitečné v lékařském oboru. Byla jsem zklamaná, ale doufala jsem, že se její výklad posune dál, až zdůrazní Vůdcovy teze.

„Já jsem Klara Schmidtová,“ představila se mi moje sousedka, když jsme si balily věci a chystaly se přesunout do další třídy.

„Hanna Rombauerová,“ napřáhla jsem k ní ruku. Nadšeně mi jí potřásla.

„Myslela jsem si, že to musíš být ty. Slyšela jsem, že prý bydlíš u Herr a Frau Rombauerových?“ zeptala se cestou po chodbě. Mířily jsme na hodinu literatury.

„Ano, je to moje teta a strýc.“

„Jsou to dobří přátelé mých rodičů. Měla jsem ohromnou radost, když jsem se dozvěděla, že u nich bude bydlet holka stará jako já. Poprosím maminku a tatínka, aby vás všechny co nejdřív pozvali na večeři.“

„To by bylo ohromné,“ prohlásila jsem a říkala si, že to bude určitě míň úmorné než večeře, které se chystají strýc s tetou pořádat, jak se mi Charlotte několikrát zmínila.

„A půjdeš zítra po škole na schůzku BDM?“ zajímala se Klara.

I v Teisendorfu začínala být organizace Bund Deutscher Mädel populární. Maminka měla o BDM své pochybnosti a vždycky našla nějakou omluvu, proč bych se měla schůzce vyhnout. Naléhavé rodinné situace a tak podobně. Jednou jsem zaslechla, jak s ní otec v tomhle nesouhlasí, ale nechával rozhodnutí na ní, jako ostatně celou mou výchovu. Teď bylo samozřejmě všechno jinak a měla jsem pocit, že strýc Otto a teta Charlotte budou nadšení, když se do schůzek zapojím. Vzhledem k tomu, jak ke mně byli laskaví, mi to připadalo jako drobné gesto, kterým je můžu potěšit.

„Asi ano,“ přikývla jsem. „Musím se ale nejdřív zeptat tety a strýce.“

„Kdepak, určitě ti bránit nebudou. Ale zeptat by ses jich samozřejmě měla.“

„Ještě jsem na žádné schůzce BDM nebyla, tak budeš muset být můj průvodce, jestli ti to nevadí.“

„Ráda ti budu nápomocná,“ usmála se. „Některé holky jsou trochu snobové, ale jinak je to vážně zábava. Nikomu nebude vadit, jestli si nebudeš moct obstarat do příští schůzky uniformu. Rombauerovi ti ji pak koupí, to jsem si jistá.“

Přikývla jsem, protože o tom jsem ani v nejmenším nepochybovala. Teta Charlotte před pár dny v obchodním domě naprosto zešílela a já měla pocit, že můj šatník by vystačil čtyřem holkám, a ještě by všeho měly zbytečně moc.

Když jsem se vrátila ze školy domů, zjistila jsem, že teta Charlotte své poslání zřejmě nepovažovala za dokončené. Čekala na mě hned u dveří a nahnala mě do mého pokoje, kde čekala žena s kyselým výrazem, krejčovským metrem a jehelníčkem.

„Prozatím budeme potřebovat troje šaty na slavnostní večeře a jedny taneční,“ prohlásila teta Charlotte. „A hezky barevné.“

„Tato mladá dáma potřebuje růžovou róbu. Všechny hezké dívky by měly nějakou mít,“ pronesla švadlena rázně.

„Tak ji dostane,“ souhlasila teta Charlotte a pak na mě pohlédla, jako by si teprve v téhle chvíli náhle uvědomila, že jsem v místnosti. „Máš veliké štěstí, drahoušku. Frau Himmel je velice zaneprázdněná žena a její služby jsou v poslední době neobyčejně žádané. Šaty od ní jsou jedny z nejlepších v Berlíně.“

„To je ohromné,“ vykoktala jsem a snažila se nevrtět, zatímco mi Frau Himmel přehazovala různé látky přes ramena, nejspíš aby zjistila, jak se mi barvy a materiály budou hodit k pleti.

„Jak bylo ve škole?“ zeptala se teta Charlotte, ale nepodívala se na mě, protože pozorovala švadleniny profesionální pohyby.

„Docela dobré,“ odpověděla jsem. „Skamarádila jsem se s dívkou, která se jmenuje Klara Schmidtová. Povídala mi, že se přátelíte s jejími rodiči.“

Konečně se mi podívala do obličeje. „Ano, to je pravda. Ach, Hanno, jsem tak ráda, že se přátelíš se správnými lidmi. Tvůj strýček z toho bude nadšený.“

„Klara chce, abych s ní zítra šla na schůzku BDM,“ dodala jsem. „Souhlasíte s tím, tetičko?“

„Už mám pro tebe připravenou uniformu, má milá. Chtěla jsem si o tom s tebou promluvit po večeři. Tvůj strýček i já si myslíme, že to je důležitá součást tvého vzdělání. Je přímo skvělé, že ses pro to rozhodla sama.“

Vytáhla ze skříně prostou modrou sukni, jakousi kravatu stejné barvy, bílou blůzu a přidala pevné boty. „Není to moderní, ale praktické,“ vysvětlila. „A ještě tu máš cvičební úbor. Budeš muset ukázat, co v tobě je, o tom nepochybuj.“

„Děkuju,“ řekla jsem, když vracela oblečení do skříně.

„Doufala jsem, že budeš chytrá a dáš si říct,“ prohlásila spokojeně. „Ale teď vidím, že nebudeš potřebovat nějaký zvláštní výcvik. Tvůj strýc a já dohlédneme na to, aby ses řídila svými správnými instinkty, jak jsi dosud ukázala, a zabezpečila si dobré místo na světě.“

Usmála jsem se, ačkoli mi po zádech přeběhl mráz. Teta Charlotte mluvila o mých správných instinktech, ale já se ptala sama sebe, jestli by s ní maminka zcela souhlasila.

„Nevypadáš moc potěšeně, drahoušku,“ podotkla teta. „Tobě se ty šaty nelíbí?“

Stála jsem nepohnutě jako socha, zatímco švadlena se točila kolem mě. Pohlédla jsem na růžový taft, který přese mě přehodila, a vůbec si nedokázala představit hotové šaty. Nebylo vhodné vyslovit žádný názor kromě toho, že jsem nikdy žádné společenské šaty neměla. Možná je to ale přesně to, co si každá dívka mého věku přeje. Možná mě maminka zapomněla naučit nějaké důležité věci. Přinutila jsem se k úsměvu.

„Ach, teto Charlotte, vy i strýc Otto jste na mě tak hodní! Neuvěřitelně štědří. Jen mám pocit, že nic není stejné, jako to bývalo.“

„To taky není, ty moje malá chudinko,“ řekla. „Je to sice smutné, ale je to jen na tobě, abys to buď přijala, nebo se utápěla ve smutku. A vím, co z těch dvou možností bych si zvolila já.“

„Máte pravdu, tetičko Charlotte. Budu se snažit.“

„Jak jsem řekla, jsi chytré děvče. A hezké. Čeká tě slibná budoucnost.“

Její slova zněla jako to, co mi říkávala maminka. Ucítila jsem, jak se mi sevřený žaludek maličko uvolnil. Teta samozřejmě nebyla maminka, ale dělala, co mohla, aby mi ji nahradila.

Během našeho pochodu v lesích nedaleko Berlína slunce neúprosně pálilo, ale já jeho paprsky uvítala. Dodávaly mi energii po mnoha hodinách, které jsem strávila zavřená ve třídě nebo pod tetiným pozorným dohledem. Já jsem sice dokázala udržovat tempo, ale Klara byla celá zpocená námahou a většina ostatních dívek na tom byla ještě hůř, protože na takové horko nebyly zvyklé. Pár jich zůstalo pozadu a vedoucí naší skupiny jim přísně domlouvaly. Soboty byly v BDM vyhrazeny dlouhým aktivitám v přírodě a každý výlet měl vyzkoušet náš zápal a vytrvalost.

„Napij se ode mě vody,“ řekla jsem a nabídla Klaře svou čutoru. Vděčně ji přijala.

„Už jsme byly mockrát na túře, ale takovéhle to ještě nikdy nebylo,“ oddechovala těžce.

„To je tím vedrem. Neměly by nás nutit jít tak rychle,“ podotkla jsem. „A měly všem holkám připomenout, aby si s sebou vzaly vodu.“

„Chtějí nás zocelit,“ vysvětlila Klara, pokrčila rameny a s funěním šla dál.

„Když dostaneme úžeh, tak nás to nezocelí,“ namítla jsem. „Měly by mít rozum.“

„Pšššt,“ varovala mě. „Jestli tě přistihnou, že říkáš takové věci, budeš mít problém.“

„Copak nemůžu mluvit pravdu?“ podivila jsem se. „To se ji snad bojí slyšet?“

Vrhla na mě varovný pohled, který mi vlastně dal odpověď.

„Jak je ale možné, že ty nemáš potíže?“ zeptala se. „Mám tě sice ráda, ale v téhle chvíli mi jdeš docela na nervy.“

Vrhla na mě mučednický pohled a já se zasmála, skutečně zasmála poprvé po několika dlouhých týdnech. „Většinu doby, kdy jsem nebyla ve škole, jsem strávila chozením po kopcích. Maminka měla ráda přírodu a byla turistka. Díky cestám s ní mám hodně velkou výdrž.“

Zastavila jsem se pod obzvlášť pěkným smrkem, vytáhla kapesní nožík a uřízla výhonek z nízko visící větve. Uložila jsem smrkovou větévku do ruksaku a pokračovala v chůzi, než si ostatní vůbec povšimly, že jsme se s Klarou zastavily.

„K čemu to je?“ zeptala se zvědavě.

„Smrk vylouhovaný v oleji může být ohromně užitečný. Dá se použít na různé léky, jako třeba sirup proti kašli, nebo pomáhá při revmatismu. Maminka mi ukázala, jak se to dělá.“

„Musím ti něco říct. Slyšela jsem, jak tvoje teta povídala mým rodičům, že tvoje matka byla trochu… excentrická,“ dodala váhavě a kradmo na mě pohlédla. Nebyla si jistá, jak na to zareaguju.

„Chápu, proč si to někteří lidé mohli myslet,“ řekla jsem. „Přikládala ohromnou důležitost svému povolání. Když jí pak zakázali léčit lidi, zlomilo jí to srdce.“

„Musela být úžasná,“ prohlásila Klara a ovinula mi paži kolem ramen. Cítila jsem, jak se mi stahuje hrdlo a začíná mě pálit v očích. Po celých šest týdnů od chvíle, kdy maminka umřela, jsem od nikoho podobné gesto nezažila. Dokonce ani od tatínka. Ani od bratrů. O tetě Charlotte a strýci Ottovi nemluvě. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se zadržet slzy. Něco mi napovídalo, že organizátoři pochodu by pro takový výlev neměli pochopení.

„To opravdu byla,“ potvrdila jsem, jakmile jsem se ovládla. „Znala lidi a chápala je. Věděla, z čeho onemocněli, ale i co je pomůže uzdravit. Co zas napraví jejich problém. Jestli budu jen z poloviny taková žena jako ona, budu spokojená s tím, jak jsem žila svůj život.“

„Udělala tedy moc dobře, že s tebou tak často chodila ven. Máš díky tomu velkou výhodu nad námi ostatními, které jsme seděly doma s pletením a šitím.“

„Na takové věci jsem nemožná,“ přiznala jsem. „Odhalí se to, až začneme se všemi těmi věcmi, co má dělat správná manželka.“

„Pcha, bude pro tebe snazší se naučit zašívat ponožky, než když se my ostatní pokoušíme na takovémhle pochodu udržet tempo s vedoucími. I když túry jsou mnohem lepší než ‚co má umět správná manželka‘, jak tomu říkáš.“ Znovu se rozhlédla kolem sebe a zjišťovala, jestli nás někdo neposlouchá.

„To se ti nelíbí?“ zeptala jsem se.

„Jsou přímo posedlé tím, aby z nás vychovaly dobré matky, a přitom ani nejsme dospělé,“ vysvětlila. „Nikomu ani muk o tom, že jsem ti to řekla, ale už začíná být otravné, jak nám tohle téma neustále vnucují.“

„No to ti ráda věřím,“ přikývla jsem. „Tak proč do BDM chodíš?“

„Chtějí to moji rodiče. A nemůžeme chodit do žádného jiného klubu nebo kroužku.“

To byla pravda. Hitlerova nařízení se týkala dokonce i fotbalových klubů a pěveckých sborů. Kromě těch organizovaných stranou nesměly být zakládány žádné mládežnické skupiny.

„Máme přece dost času na starosti s rodinou a tak podobně, ne? Vždyť jsme přece ani ještě nedokončily školu,“ namítla jsem.

„No, jestli nás lapnou hodně mladé, nebudeme mít možnost se nechat okouzlit samostatným životem. Mě tedy nedostanou. Jestli se mi splní sen navrhovat šaty pro nějaký velký módní dům v Paříži, nebude na světě muž, který by mě dostal k oltáři. Kdo by vyměnil luxusní práci ve velkém městě za přebalování dětí?“

Zasmála jsem se. „Maluješ to velmi růžovými barvami.“

„Ale opravdu myslím, že to tak je. Chtějí, abychom rodily děti dřív, než zjistíme, o co přicházíme.“

„Já se taky nechci hned usadit. Ráda bych se podívala do světa a nejdřív něco dokázala. Chtěla bych mít nějakou kariéru,“ řekla jsem. Vždycky jsem si představovala, jak budu mít děti, ale spíš až mi bude ke třiceti, než těsně po dvacítce. „Moje maminka dokázala opravdu obdivuhodně zvládat kariéru a rodinu zároveň.“

„Být tebou, nemluvila bych o svých plánech před nikým jiným,“ radila mi Klara. „Ani před tvou tetou a strýcem. Možná zvlášť ne před nimi.“

Koutkem oka jsem na ni pohlédla. „Nejspíš máš pravdu,“ přikývla jsem.

Znala mého strýce a tetu líp než já a mně bylo jasné, že bych byla blázen, kdybych se neřídila její radou.

„Doufám, že ti to ode mě nepřijde drzé,“ poznamenala opatrně. „Jenom bych ráda, abys měla pocit, že tu jsi vítaná.“

„Jsi ohromně hodná, Klaro. Jsem ti za tvé rady vděčná.“

„No, jestli je to pravda, tak mi slib, že odteď budeš na túrách chodit vždycky se mnou. Díky tobě to mnohem líp zvládám.“

Opět jsem se zasmála. „Domluveno.“

Dorazily jsme zpátky ke škole všechny zpocené skrz naskrz a mnoho dívek vypadalo, že jsou silně dehydratované. Musela jsem se držet vší silou, abych neřekla vedoucím skupiny, že jsou naprosto nezodpovědné. Maminka by to bývala udělala, ale já jsem nebyla tak statečná jako ona.

„Hanno Rombauerová, ráda bych si s tebou promluvila,“ zavolala na mě jedna z vedoucích skupiny, než jsme dostaly pokyn k rozchodu domů.

Zamířila jsem ke skupině vedoucích, které stály v kroužku a pozorovaly, jak se k nim blížím.

„Udělala jsi na nás dobrý dojem,“ prohlásila jedna z žen namísto pozdravu.

„Děkuju vám,“ zareagovala jsem a dívala se jí do očí, ačkoli se mi chtělo sklopit hlavu. Byl to jeden z mých zvyků z dětství, kterým otec pohrdal, a trval na tom, abych to napravila.

„Jestli prokážeš stejné dovednosti v jiných oblastech, budeš mít velkou příležitost se dostat v BDM výš. Budeme tě bedlivě sledovat.“

„Bu-budu se snažit,“ vykoktala jsem a spěchala zpátky za Klarou, protože jsme spolu chtěly jít domů. Přemýšlela jsem o svých ubohých dovednostech, pokud jde o pletení, a upřímně doufala, že v ručních pracích se mnou nepočítají.

„Vidíš, říkala jsem ti, že tě ocení, a mě s tebou,“ prohlásila Klara se smíchem, když jsem jí cestou domu všechno vypověděla. „Nebuď překvapená, jestli budou holky v pondělí přátelštější. To víš, nic se tu neutají.“

„To jako myslíš, že víc holek se se mnou bude chtít kamarádit, protože jsem na túře udělala dojem na vedoucí BDM?“

„Ano. Proto se chovaly tak odměřeně. Nechtěly se s tebou bavit, protože to bylo riskantní, dokud nezjistí, co v tobě je.“

„To je ale dost vypočítavé, nemyslíš?“ Nebyla jsem na takovéhle holčičí machinace zvyklá. V Teisendorfu jsem jich byla svědkem jen zdálky, protože mi bylo příjemněji v maminčině společnosti než mezi hašteřícími se děvčaty. Otec tvrdil, že jsem nafoukaná, ale maminka říkala, že jsem vážná. Byla to od ní ta největší chvála.

„Takhle to prostě dneska chodí. Nenosí se kamarádit se s nesprávnými lidmi.“

„No jo, asi máš pravdu,“ pokývla jsem. Strýc Otto každé ráno cosi huhlal, když si u snídaně četl noviny. V politice se děly nějaké změny, ale já jsem se neodvažovala zeptat, co ho tak rozrušilo. „Proč jsi to tedy riskovala ty?“

„Zajímala jsi mě, a tak jsem využila příležitosti,“ svěřila se. „Bez matky, tragický sirotek a tak vůbec. Neodolám smutnému příběhu.“

Z legrace jsem ji bouchla do ramene, ale stejně jsem byla ráda, že se odvážila se mnou skamarádit.

Klara měla pravdu. Zpráva se rozšířila opravdu rychle. Než jsem došla domů, vedoucí skupiny zatelefonovaly tetě Charlotte. Ta poručila kuchařce, aby připravila slavnostní oběd, který se podával, jakmile jsem se umyla a převlékla se do normálních šatů.

„Pořádně se najez, drahoušku. Měla jsi namáhavé dopoledne. Uděláme z toho takovou malou rodinnou tradici, co říkáš? Velký oběd po náročném sobotním dopoledni. Řekni mi, jaká máš oblíbená jídla, aby je kuchařka zařadila do sobotního jídelníčku.“

„Máš naprostou pravdu. Taková snaha by se měla odměnit,“ prohlásil strýc Otto. „Charlotte, obstarej holce nějaký pěkný náhrdelník. Ale nic křiklavého. Spíš něco jemného a ženského.“

„Vím přesně, co jí koupíme,“ zaradovala se teta Charlotte. „Zrovna minulý týden jsem ve výloze jednoho obchodu ve městě spatřila něco, co se bude k naší Hanně dokonale hodit.“

„Tak výborně. Zařiď to, drahá,“ řekl jí strýc a pak se obrátil ke mně. „Příští středu tu budeme pořádat večeři a chci, abys vypadala co nejlíp.“

„Ano, strýčku Otto.“

„Očekávám naprostou dokonalost, nic jiného, má milá. Pokud jde o to, jak budeš vypadat i jak se budeš chovat. Pokud toho budeš schopna, budeš brilantně konverzovat. Pokud ne, budeš uctivě mlčet a pozorně naslouchat. Dodržuj přesně tetiny pokyny a sleduj její chování ve společnosti a zvládneš to výborně.“

Po strýcově chvále nedokázala teta Charlotte skrýt drobný pyšný úsměv. Obvykle komplimenty neplýtval, takže tahle slova byla nejspíš největší potvrzení jejích kvalit, jakého se jí kdy dostane. Uvažovala jsem, jaké to asi pro takovouhle temperamentní osobnost je žít s tak strohým mužem.

Odešla jsem do svého pokoje a byla jsem vděčná, když Mila konečně dokončila náš večerní rituál, pomohla mi převléknout na noc a vykartáčovala mi vlasy. Byla docela příjemná, ale už jsem chtěla mít pro dnešek klid.

Vytáhla jsem maminčin hmoždíř a paličku a našla v batohu smrkové větvičky z dopoledního výletu. Uvažovala jsem, že je naložím do oleje a připravím z nich léky, ale věděla jsem, že by mě čekaly otázky, kdyby je někdo našel. Raději jsem tedy větvičky odložila stranou, vyhledala starou spodničku, jehlu a nit, nastříhala pár čtverečku látky a ušila malé pytlíčky. Pak jsem dala smrkové jehličky do hmoždíře a rozdrtila je paličkou, až se rozvoněly. Pracovala jsem pomalu a metodicky, jako to dělávala maminka, a soustředila se na to, že s rostlinou musím zacházet s úctou tak, jak mě učila. Vyndala jsem hustou, lepkavou pastu z hmoždíře, uložila ji do sáčků a ty pak dala do každé zásuvky.

Když nemůžu mít náš dům v Teisendorfu, alespoň můžu mít jeho zdravou vůni a vzpomínat na domov.

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA