Sen se stává
realitou

Dari Puspa Kabardina

GLYF Media

Děkuji Jardovi Duškovi. O všem, co jsem s ním prožila, se nedá psát, protože pro některé věci prostě neexistují slova. Jsou zapsány v srdci
a tam mají taky zůstat. Děkuji celé jeho rodině, Ivetce, Agátce, Marťovi a úžasnému Vlastíkovi za možnost poznat životní volnost
a možnost dělat to, co mě baví a naplňuje.

Děkuji mnohokrát, že mohu tohle vše poznávat. Že mohu tohle vše dávat. Děkuji za to, že mohu být součástí života Ivetky, Silvinky, kluků Jiříka a Davči. Děkuji za to, že mi dali možnost posunout se v životě dál, že mi dali přijetí, přijetí toho, co je ve mně. Dali mi odvahu nestydět se, dali mi odvahu být tím, kým jsem.
I když to měli sami těžké a ostatní je odrazovali od toho, aby mi pomohli. Jejich vnitřní víra však byla silná a já jsem ucítila potřebu nezklamat je. Děkuji jim za vše. Rodina Hamalova navždy zůstane i mou rodinou.

S láskou a úctou Vám všem. Díky.

reál – reál

reál – vesmír

vesmír – vesmír

časová pauza

Já (vyprávím sen)

Stojím opřená o zeď a koukám. Vidím dvě veliká jednolitá okna. Venku je tma. Světlo vydávají jen pouliční lampy, ve kterých hoří svíčky. Je to nějaké velkoměsto, nedokážu jej určit. Snad Londýn?

Napravo od oken zabírá celou stěnu knihovna plná starých, ručně vázaných tisků. Mezi okny stojí sloup a před ním bytelný tmavočervený stůl, na který z vysoké svíce kape vosk. Za stolem s glóbusem a hromadou zažloutlých papírů a starých knih sedí bělovlasý pán. Mudrc.

Je vysoký. Jeho dlouhý trup zahalený v černém plášti se sklání nad starým, žlutým, ručně lisovaným papírem. V pravé ruce drží ptačí brk, namáčí jej do inkoustu a píše. Nevidím však co.

Po chvíli vstává od stolu a pročítá si, co napsal. Snaží se čerstvý text vysušit svým stařeckým dechem a přitom míří ke knihovně. Otevírá ošuntělé složky a list přidá k ostatním. Stále je ještě mokrý. Pán stojí. Čeká, až inkoust zaschne.

Vidím mléčně bílou kouli. Leží na stole a snaží se vzlétnout, ale nejde jí to. Nadzvedává se, ale něco ji táhne dolů. Zesiluji vnímání a sleduji, že ne něco. To ona sama se brání vzlétnout! Jedna její část se zvedá, druhá se drží stolu. Jedna část je aktivní, ta druhá pasivní. Jedna chce nahoru, druhá dolů. Koule nechápe, co se s ní děje. Aktivní část se vší silou odlepuje od stolu, z koule se stává ovál, až se jedna část oddělí od druhé a z koule jsou dvě malé kuličky spojené jemnou tenkou hmotou připomínající provázek.

Aktivní ladně letí prostorem tak, aby ji starý pán nespatřil. Pasivní neví, co se děje, jen ví, že musí svou polovičku následovat. Odlepuje se od stolu a letí za ní. Obě pak spolu rychle prolétnou skrz stěnu pryč, aby si pán, který se vrací od knihovny ke stolu, nevšiml, že zmizely.

Mudrc usedá znovu za stůl. Povoluje si vázanku, je mu horko. Jeho dech se zpomaluje, nemůže se pořádně nadechnout, dušnost se zesiluje. Jde k oknu, chce jej otevřít. Stačí povolit kliku, ale pak padá k zemi. Leží a nedýchá. Je ticho. I když ne dlouho. Vítr rozrazí okenice dokořán. Přesto pán leží. Nehybně. Nezvedá se.

Obě koule se lekly. Vylezly z úkrytu. Jsou v šoku. „Co se stalo?“ říkají si. Tohle neznají. Neví, neumí rozpoznat, co se děje. Létají kolem nehybného těla. Kolem hlavy, hrudi a pozorují. Nic se v nich neodehrává. V jejich nitru je jen nicota. Je to konec?

Aktivní část koule se zadívá na otevřené okno. Cítí příležitost. Podívá se na svou druhou půlku, usměje se a vylétá ven, vzhůru k černé noční obloze. Ani se neohlédne, touha je silná. Vzdaluje se od své druhé polovičky a nevnímá, co se v ní odehrává. Nezajímá ji to. Chce letět, tak letí! Letí tmou. Malá bílá kulička, která ještě před chvílí byla součástí koule.

Druhá, pasivní část hledí otevřeným oknem na vzdalující se aktivní část. Nerozumí tomu, co se děje. Zůstává v místnosti a cítí, jak ji zaplavuje smutek. Co teď? Má zůstat s pánem, nebo letět za svým aktivním já?

Neporozumění! Velké neporozumění. Netuší, co má dělat. Pouto je příliš silné. Chce zachovat celek, jenže aktivní kulička je tak daleko, že je jejich propojení už neviditelné. Přesto jej pořád cítí. Délka vzdálenosti dvou má však svou hranici. Pokud se druhá nepřidá, první se bude muset vrátit.

Poletí-li za aktivní kuličkou, umožní jí tím se sejít, anebo umožní kuličce, aby se posunula dál. Sama zůstane ve věčně hledajícím stavu. Vyčerpaná a neustále sama nebude schopná vnímat na cestě nic jiného než to, že ví, jak její aktivní část vypadá, a vše ostatní bude pro ni plytké. Nikdy se nesejdou, jen budou o sobě tiše vědět, navzájem se cítit a budou vnímat vše, co vnímá ta druhá. Pasivní bude vykonávat svou službu, a když už bude ztrácet dech, její zvědavost se postará o to, že vše kolem bude zvědavé, jestli se někdy znovu sjednotí. Také kolemjdoucí podnítí ke zvědavosti, a tak se budou ptát, kam to vlastně jde. Její cesta totiž bude chaotická. Chaos je stav před klidem. Bude i spontánní, bude se vyvíjet, sbírat informace, chápat chod života, ale čím déle takto půjde, tím více bude unavená, slabá. Tím více bude fanaticky hledat svou druhou aktivní část. Jediné, co nakonec bude vnímat, je čistá bezpodmínečná Láska.

Zahledí se na pána. Ten leží a nehýbe se. Zaslechne kroky, někdo přichází do místnosti. Musí se schovat, aby ji neviděli! Nesmí být spatřena. Nikdo však dovnitř nevchází. Pohlcuje ji strach. Vůbec neví, co má dělat. Cítí smutek po své druhé aktivní části. Překvapuje ji energie, kterou nikdy předtím necítila. Něco se odklonilo od ní samotné. To něco je energie, kterou smutek pojmenuje.

Musí za tou druhou! Musí ven! Vyletí z okna do tmy a zůstává viset v prostoru. Druhá polovička se pousměje, cítí její blízkost a je veselá. Jenže se zase vzdaluje, ucítila totiž možnost se posunout. Čím více se jedna přibližuje, tím více se druhá vzdaluje. Čím to je? Nemůže se nadechnout, dochází jí dech. Taková dálka a přitom jsou si tak blízko. Co to je? Co…?

Probuzení

Smutek. V celém těle mám veliký smutek. Nemohu se nadechnout. Co to zase je? Co to bylo za sen? To snad nikdy neskončí. Něco se ve mně otevřelo, jenže co? Když to nikdo neví, jak to mám vědět já? Anální turisti mě rozčilují. Chci najít někoho, kdo v tom, co se děje, neuvidí senzaci, ale poví mi, co se to vlastně děje.

„Hledej pomoc pro pána,“ slyší někde z prostoru. „Ještě žije, jen omdlel.“

„ Prosím?“

„Ten sen, není snem. Vrať se zpět, uvědom si, co je tvé, skutečně tvé. Neřiď se programem. Nevyplňuj jeho schéma. Uvědom si, jak by ses ve skutečnosti zachovala jen ty sama.“

„Je mi z toho na nic, jak se mám vrátit? Kam se mám vrátit?“

Ticho.

„Bože! Ta silná bolest na hrudi! Je v ní díra a já se nemohu dodechnout. Z toho snu jsem hrozně unavená. Mám se tam vrátit? Já se do snů neumím vracet. Vždyť sen přece nejde řídit.“

„Změň svou cestu. Tu, která je ti dána. Ty ji můžeš změnit.“

„Jak mohu změnit něco, co mi je souzeno, předurčeno?“

„Tak, že sebou nenecháš cloumat jako vlnka v potoce. Že si uvědomíš, že jako vlnka můžeš vytvořit svůj vlastní potůček. Můžeš jít svým korytem s informacemi svých předků. Můžeš vést vodu, tedy informace, bezpečněji, zdokonalit je pro další generace.“

„Souhlasím, jenže jak? Jak mohu změnit cestu, která je vepsána už dávno před narozením myšlenkami rodičů? Vždyť ti si projektují a tvoří obrazy ve své mysli o tom, čím dítě bude, kam půjde, co bude dělat. Část toho je dáno, tak ze které části já mohu něco měnit? Když půjdu proti proudu, čeká mě jen boj. Vytvořit si své koryto… Jak?“

„Pokus se vrátit zpět do snu.“

(1)

Nic. Jen ticho. Ponořuji se do sebe a snažím se vrátit silný snový obraz prostřednictvím emocí, které ve mně zůstaly.

Pasivní kulička vylétá z úkrytu. Něco se děje s aktivní kuličkou. Nevidí co, jen někde uvnitř sebe cítí, že se něco děje. Ztrácí energii, nevnímá, je ponořena do stavu více než nezvyklého, který nemá vůbec pod kontrolou. Strach, který pociťuje, není jejím strachem. Je jí předáván neviditelnou hmotou, nebo spíš nehmotnou nití, která obě kuličky spojuje. Aktivní část bere té pasivní energii tím, že vyletěla ven. Smutek. Veliký smutek pasivní kuličky. Jediným programem, který v sobě má, je vydat se ven za aktivní částí a následovat ji. Cítí, že jí samé kus chybí. Chce ji hledat a najít ji.

Opět vylétá ven. Zastavuje se v temném prostoru a potkává se s aktivní polovičkou. Ta je ráda, že se setkávají, nadechuje se a opět se posunuje dál. Čím víc se pasivní přiblíží, tím víc se aktivní vzdálí. Jaký to má smysl? Proč? Smutek. Zase ten smutek! Proč se buňka dělí, když je celá?

Ne, to nejsem já, já jsem jiná. Takto můžu donekonečna za někým létat ven. Každé mé přiblížení způsobí vzdálení se toho druhého, takže zůstanu zase jen sama a prázdná. Jaký to má smysl? To nejsem já, takový stav se mi nelíbí. Vždyť já bych v první řadě zjišťovala, co se s pánem vůbec stalo. Pane Bože! Vždyť já jsem ho tam nechala ležet a přitom ani nevím, jestli omdlel, nebo je mrtvý. Musím se tam vrátit. Pokud aktivní kulička bude chtít, najde si mě. Jestli bude potřebovat dobít baterky, ať si dojde ke mně sama, já už ven létat nemusím. Všechno mám přece tady. Vše je v místě, kde jsem vznikla, narodila se. Veškeré předurčení k realizaci a sebezdokonalování je zde, na tomto místě. Bože, to je úleva! Obrovská úleva! Tohle zjištění dává mému tělu sílu. Bude to velice těžké. Protože co lidé opravdu umějí? Házet klacky pod nohy. Jejich osobní důležitost dokáže zastavit i ten nejčistší úmysl, který vede ke zdokonalení Prostoru. Přestože to nebude vůbec snadné, musím se vrátit. Musím zpátky. Všechno je tam, kde jsem se narodila.

Má pomoci pánovi, zní celou její bytostí. Ale jak? Jak to má udělat, když je pasivní? Ona sama neví. Nedokáže se pohnout, natož myslet. To všechno za ni dělala ta druhá, aktivní část.

Je předurčena k zániku. Není cesty… Není…

(2)

Co to bylo zase za sen? Slyší mě někdo? Co to bylo? Mám zpocenou celou hruď, těžko se mi dýchá. Co mi to děláte? Je tady někdo? Ne. Nikdo. Návrat do mé rodné země, do mého města… Tak jsem zpátky. A co? Jsem snad šťastná? Naopak, jsem tady úplně ztracená a zmatená. Co tady budu dělat? Lidé kolem mě mluví podivně, vůbec jim nerozumím. Vůbec nechápu, co si to tady řeší za záležitosti. Naprosto nechápu jejich vnímání světa. Stali se primitivními jedinci, požívači konzumního života. Všichni jen nadávají, ale nikdo nic neudělá. Slov mnoho, čin žádný. Filozofové! To je dílo! Jsem pouhým pozorovatelem celého toho šílenství. Vše je tady ve tmě, vše je šedé. Nevidíš úsměvy, nevidíš pohledy. Na zemi leží mrtvý pták. Nikdo se však ani nezastaví, nanejvýš se mu smějí. Teď do něj někdo dokonce kopl. To je šílené! Kde se ztratila ohleduplnost? Soudnost? Přece se to tady za ty dva roky, co jsem byla pryč, nemohlo tak změnit. Všechno je jiné. Ztrhané obličeje, roztřesení lidé. Jen čekají, kde a z koho vypadne koruna, aby mohli žít. Co je to za svět? Kde jsme se to ocitli? Vládne tady strach, co paralyzuje, napětí z toho, co bude. Slyšíš? Jsi tady někde? Nejsi, neslyšíš. Když tady máš být, tak tu nejsi. Někde si poletuješ.

(3)

„Slyším tě, jsem s tebou pořád. Dej tomu čas. Uvidíš, vše má své. Pořád se vyvíjíš. Jako život, který je nekonečný a proměnlivý. Stále se posouvá kupředu. Ve chvíli, kdy si myslíš, že jsi zakotvila a jsi na svém místě, přijde něco velkého, co tě postrčí zase dál. Řešíš karmu rodiny, jsi rodinná karma.“

„Já už nechci! Slyšíš? Nechci! Stačilo mi to. Iain odešel a už není potřeba další zkoušky. Udělám všechno, co řeknete, jen mě už nechte v klidu. Budu se učit všemu, čemu je potřeba. Jeho smrt byla pro mě hodně těžká. Nechce se mi s nikým mluvit. Vidíš je? Nikoho tady tyto věci nezajímají, žijí si po svém, v nadávkách. Nikdo pro nikoho neudělá nic jen tak. Vždyť sama vidíš, jak je za pouhé dva roky systém zničil. Je mi jich líto. Tady že vládne demokracie? Já bych řekla, že peklo! Co místní vrchnost z lidí dělá? Přišel se sem někdo podívat, aby zjistil, že tady nemají co jíst? K čemu to všechno? Koho zajímá, že mám nějaký dar, o který jsem vlastně ani nestála? Koho zajímá, že právě ty vidíš, kterou cestou se vydat, a tak chytit svou nit a začít šťastně žít? KTEROU CESTOU MAJÍ JÍT, ABY ZACHYTILI SVOU NIT A MOHLI ŠŤASTNĚ ŽÍT???!!! Eh… nechci se s tebou hádat, vzdávám to. Vzali jste mi to silné, co jsem našla a co si našlo mě. To všechno jen proto, abych se zase vrátila tam, kde je tolik smutků a těžkostí. Pouštím to.“

„Jsi Láska. Povedeme tě. Důvěřuj nám. Otevři se světlu a zůstaň v harmonii cítění a vědění. To, co cítíš, potřebuješ také vědět. A naopak. Zkus vědět, co cítíš. Buď sama sebou. Sama – vědomí, rozum, sebou-cítění.“

„Nevzrušuj se a jen buď. Vnímej všechno, co cítíš.“

„Nic. A tím uděláš vše. Je v místě, kde teď potřebuje být.“

„Co to vykládáš?!“

„Potřebuješ být tady a teď. V prameni, v němž se právě teď nachází celá tvá bytost. Celek. Jakmile budeš vpředu či vzadu, nikdy nebudeš moci vnímat krásy přítomnosti.“

„Vnímej světlo.“

„Co je to světlo?“