Text, ilustrace, zvuky © Poppi, 2021

© Ing. Milan Kašpárek ― GLYF Media, 2021

ISBN 978-80-7618-010-9 (epub)

ISBN 978-80-7618-011-6 (mobi)

Úvod

Čtení pro zvídavé a hravé malé lidičky.

Nemusíte mít obavu, nepodáváme vám fyziku zábavnou formou, jen jsme se jí inspirovali a s trochou fantazie přetavili do vědeckofantastického žánru, okořeněného špetkou parodie.

Odborná veřejnost tak jistě promine např. zcela nereálné využití teleportace, protože hlavní hrdina se na jinou planetu nějakým způsobem dostat musel.

Twitter

Prof. Edvín

@EdvinProf

V knize najdete Pascalovy poznámky, náčrty a kresby z jeho notesu.

Pascalovy poznámky uvádíme pod čarou a vždy mají vyznačenou úroveň složitosti, a to těmito zkratkami:

LZ – level Základ

LF – level Fajnšmekr

LM – level Mensa

Každá Pascalova poznámka, ať už je jakkoli složitá, je sestavena tak, aby její první věta byla co nejjednodušší. Další navazující věty jsou už složitější a složitější a obsahují více informací.

Záleží jenom na čtenáři, co všechno si chce z Pascalových poznámek přečíst.

Poděkování a věnování

Velký dík patří mému manželovi, díky kterému můžu tuto knížku věnovat jemu i své mamce.

Kapitola 1

Při jedné ze svých prázdninových expedic pravidelně podnikaných napříč celou dědečkovou farmou našel malý Pascal ve stodole plachetnici1. Zdála se mu obrovská, a tak hned začal snít o tom, jak s plachetnicí a s posádkou starých mořských vlků vypluje na moře a najde pustý ostrov s pokladem pirátů ukrytým v temné jeskyni.

Jenomže plachetnice měla poškozený bok a vyplout nemohla. Celé roky čekala ve stodole, pod vrstvou prachu a pavučin, až ji někdo opraví. A Pascal smutně čekal s ní.

Když babička viděla Pascalovy chmury, sedla si k němu a tajemně pronesla: „Ukážu ti trik, který ještě nikdo nikdy neviděl! Chceš?“

A Pascal horlivě kýval hlavou.

Babička vzala dvě malé plachetnice, se kterými si Pascal hrával, na dno průhledné nádoby s poklopem nalila trochu neznámé kapaliny, plachetnice do ní ponořila a to celé ukryla za kus látky. Chvíli něco kutila a pak látku z nádoby sundala.

V nádobě se vznášela kapalina, jako by pro ni neplatily gravitační zákony, a na jejím povrchu plavala jedna ze dvou plachetnic. Ta druhá plachetnice plavala na spodní straně kapaliny! Plachtou obrácenou ke dnu nádoby!

Babička opatrně posunula nádobu po stole až k Pascalovi a varovala ho: „Neotvírej ji, nebo se její tajemství navždy rozplyne.“

Pascal nemohl věřit svým očím. Nadšeně jásal, běhal a skákal kolem dokola a s nosem přitisknutým na stěnu nádoby se pokoušel přijít triku na kloub.

Ze šuplíku vytáhl notes a na prázdnou stránku obě plachetnice pečlivě nakreslil. Na svou první, trochu nedokonalou technickou skicu byl náramně pyšný a měl z ní velikou radost.

Ke skice připsal i pár poznámek a všem důležitě oznámil, že se z něj stal slovutný vědec.

Po nějaké době ale Pascala přestala hra bavit. Hlavu si opřel o ruce položené na stole, trochu nevraživě přitom koukal před sebe na plachetnice v nádobě, a tak dlouho nenápadně dloubal prstíkem do víka nádoby, až víko spadlo a plachetnice mohl konečně vytáhnout ven.

Smutně si přitom povzdechl. Žádný trik mu nemohl vynahradit vytouženou plavbu po moři.

1 LZ: Plachetnice je loď poháněná větrem. Ke svému pohybu po vodě tedy využívá kinetické (pohybové) energie větru. S rostoucí výškou nad zemí roste síla a vytrvalost větru, čímž roste i jeho kinetická energie. 

Vědci tyto vlastnosti využili a zkonstruovali větrnou elektrárnu v podobě vznášejícího se draka bez stožáru, který je spojený s pozemní částí elektrárny lanem a elektrickým kabelem. Větrná turbína v této elektrárně převádí sílu větru na elektrickou energii, která se kabelem dopravuje na zem.

Kapitola 2

Když Pascal dokončil studium na univerzitě, dědeček mu plachetnici daroval a řekl: „Záleží jenom na tobě, jestli dokážeš své sny splnit.“

Pascal neváhal ani chvíli a nadšeně a s veškerou vervou se pustil do náročných oprav. Musel opravit trup plachetnice, zařídit celou kajutu a koupit nový stěžeň i motor. Moderními přístroji ale loď nevybavil, protože chtěl na vlastní kůži zažít dobrodružství prvních odvážných mořeplavců, kteří v dávných dobách objevovali neznámý svět s tím nejjednodušším vybavením.

Plachetnici pojmenovanou Arietis2 dokončil po necelých dvou letech. Ve skutečnosti byla jen několik metrů dlouhá a bylo na ní právě tolik místa, aby se tam vešel Pascal sám a zásoby trvanlivých potravin na jeden rok. Krabice rýže, balíčky těstovin i konzervy fazolí a čočky nacpal na každé volné místo, odkud nemohly při nepříznivém počasí vypadnout, takže když hledal jakoukoli věc, obvykle to dopadlo tak, že na něj vypadla konzerva s čímkoli a hned za ní se mu do vlasů vysypala krabice čehokoli.

Teď už ale Pascal po pokladu pirátů netoužil. Chtěl, stejně jako dávní mořeplavci, objevovat svět a plout třeba i tam, kam mořské proudy loď samy zanesou.

Na mapě si předem vyznačil jen několika ostrovů, u kterých mohl s lodí přistát a nabrat čerstvé potraviny a vodu.

Vytipoval si i pár zajímavých lokalit, kde si mohl v praxi prověřit své znalosti matematiky, fyziky, chemie a geologie, které na univerzitě studoval.

Nejdřív však musel dostat loď do přístavu, což pro něj znamenalo několik nekonečně dlouhých dnů plavby po řece, naplněných velkou nedočkavostí.

Když do přístavu konečně dorazil, byl už večer. Rozhodl se proto, že na moře vypluje až druhý den za rozbřesku.

2 LZ: Čtyři jasné hvězdy v souhvězdí Berana se jmenují Alfa Arietis, Beta Arietis, Gama Arietis a 41 Arietis. Ve většině případů odpovídá označení „alfa“ nejjasnější hvězdě souhvězdí.

Kapitola 3

Brzy ráno Pascal vstal, vytáhl plachtu a svěží vítr se do ní bez váhání a s velkou chutí opřel.

Celé dopoledne Pascal zkoušel, co Arietis na mořských vlnách dokáže. Zdálo se, že plachetnice je rychlá a stabilní, a tak byl se svou prací nadmíru spokojený.

Jenomže už po pár hodinách plavby přestal vítr vát. Plachta jen líně plandala v chabém vánku a loď stála na jednom místě. Ospale se kolébala na malých vlnách a slunce pálilo čím dál víc a víc. Po poledni už bylo téměř nesnesitelné dusno. Horký vzduch se dral do plic a nebylo před ním úniku.

Pascal tušil, že záhy přijde bouřka a skutečně se nemýlil. První bouřková oblaka se objevila už brzy odpoledne a nevěstila nic dobrého. Pomalu a zlověstně se přibližovala k Arietis.

Pascal se rozhodl zůstat na palubě a sledovat počasí. Pozoroval, jak bouřková oblaka narůstala do neuvěřitelné výšky a vytvářela nejfantasknější tvary3. Zatím ale byla daleko, takže se Pascal mohl na palubě pohodlně natáhnout a alespoň pár minut odpočívat. Vzal si do ruky knížku a bezmyšlenkovitě prolistoval pár stránek. V té pekelné výhni se nedalo nic jiného dělat.

Samé boje, hádky a komplikované vztahy, zhodnotil knížku po chvíli a trochu opovržlivě s ní hodil na palubu. Knížka se svezla po palubě až do moře, aby navždy a bez rozloučení zmizela v jeho hlubinách.

Pověstný klid před bouří najednou narušila rychle se vytvářející mlha. Byla čím dál hustší a neproniknutelnější. Pascal rázně vyskočil na nohy a rozhlížel se kolem sebe.

Netušil, kde se tam mlha tak náhle objevila. Během několika vteřin byla tak hustá, že neviděl dál než na několik metrů.

Sešel proto do kajuty, kde si oblékl nepromokavý plášť a změřil tlak vzduchu. Uvažoval, za jak dlouho může bouře přijít a jak dlouho může trvat, a došel k závěru, že by se asi za hodinu měla začít přesouvat směrem na pevninu.

To se však hodně zmýlil. Když znovu vyšel ven z kajuty, zjistil, že se počasí během pár minut úplně změnilo. Po bouři nebylo ani vidu ani slechu a mlha se jako zázrakem rozplynula.

Takovým náhlým změnám a rozmarům počasí Pascal nerozuměl. I časné odpoledne se, jakoby mávnutím kouzelného proutku, změnilo na dobu, kdy začínají vycházet první hvězdy.

Pascal se podíval na oblohu a párkrát nevěřícně zamrkal očima. Na obloze uviděl jiné hvězdy, než které znal. Ani Polárku, ani jiné navigační hvězdy4 nemohl najít.

Chtěl zvednout dalekohled k obloze, ale vyrušila ho velká stříbrná ryba, která přeskočila přes loď. A hned za ní mrštně skočila další.

Pascal se za nimi rychle otočil. I když ryby zahlédl jen na dvě nebo tři vteřiny, přesto viděl, že těla ryb nepokrývají pravé rybí šupiny.

Jedna šupina dopadla s cinknutím na palubu a Pascal ji zvedl. Zjistil, že je to tvrdý plát, který se stříbrně leskl a podobal se oceli5. Odhodil z něj tmavě zelenou a mazlavou mořskou řasu a přičichl k němu. Páchl mořem a rybinou.

Nevěřícně hleděl na svou dlaň a několikrát plát obrátil z jedné strany na druhou, aby si ho prohlédl. Potom plát pečlivě schoval do kapsy košile a začal dalekohledem zkoumat oblohu i okolí.

Zdálo se mu, že v dálce zahlédl obrysy ostrova. To ho překvapilo, protože na jeho cestě žádný ostrov v tu dobu být neměl. Zaostřil a potvrdilo se, že jeho plachetnice směřuje přímo k ostrovu.

Snažil se nastartovat motor, ale ten ho i přes mnohé a naprosto vážně pronesené výhrůžky neposlouchal. Jen párkrát zachrochtal, zavyl, zarachotil, zasmrděl a zhasl. Pascal se tak musel spolehnout na vítr, který znovu začal vát.

K břehům ostrova doplul až v noci. Ostrov neznal, neviděl žádný přístav a nezahlédl ani světla měst. Ostražitě proto zkoumal potemnělé a opuštěné pobřeží, ke kterému se hnaly vlny se stříbrnými hřbety.

Měl obavu, aby nenarazil do skaliska, a proto se rozhodl, že na moři počká až do rána.

Už poněkolikáté zvedl dalekohled a ve slabém světle neznámých hvězd hledal na pobřeží alespoň nějaké stopy lidské činnosti. Místo nich uviděl obrovitý strom, kolem kterého létalo celé mračno velkých světélkujících brouků.

Podíval se nad korunu stromu a strnul. Po obloze se velkou rychlostí proháněli tvorové podobní malým drakům. Obratně se přitom míjeli s labutěmi s dlouhými štíhlými krky. Nebe jich bylo během chvilky plné a někteří z nich Pascalovi předvedli, jak umí za letu pomocí svých hbitých křídel couvat.

Tak velkou rychlost snad zvíře ani nedokáže vyvinout, pomyslel si Pascal a zmateně sklonil dalekohled. Sestoupil po schůdcích do kajuty a rozsvítil malou svítilnu. Vytáhl mapy a začal je zkoumat.

Ne! Skutečně! Žádný ostrov na jeho cestě v ten den být neměl! Byl zmatený a vůbec nerozuměl tomu, co se to děje a kde se nachází.

3 LZ: Cumulonimbus – bouřkový oblak.

4 LZ: Astronavigace – navigace pomocí nebeských těles (hvězd i Slunce), jež umožňuje určit zeměpisnou polohu objektu. Využívá se např. v námořní navigaci. Dříve se k měření úhlové vzdálenosti mezi dvěma body používala Jákobova hůl, později sextant, chronometr a námořní tabulky. V dnešní době se k navigaci používá moderní navigační zařízení využívající signál vysílaný umělými družicemi (systém GPS).

5 LZ: Ocel – slitina železa, uhlíku a dalších prvků, která se využívá např. i pro stavbu lodí. Poměr uhlíku, železa a dalších příměsí, jako jsou nikl, železo, wolfram či chrom, výrazně ovlivňuje vlastnosti oceli a její pevnost.

Kapitola 4

Pascal v noci téměř nespal. Ležel na palubě a pozoroval noční živočichy, kteří se míhali ve vodě i ve vzduchu.

Teprve až s prvními paprsky vytáhl kotvu a nechal loď, aby sama pomalu doplula k ostrovu. Plachetnice přitom minula onen rozložitý strom, který viděl už v noci. Noční život kolem stromu ale mezitím úplně ustal a zdálo se, že strom spí.

Pascal si oddechl, až když loď obeplula strmou skálu, za kterou objevil malý, opuštěný přístav. Vyskočil na kamenné molo a loď pevně přivázal lanem. Nikde nebylo ani človíčka.

Hned za přístavem stála kamenná, mechem a kapradinami porostlá brána. Na jednom sloupu brány byla vytesaná hlava válečníka v helmě a s kopím a na druhém sloupu maska s ozdobnými pery, která měla místo očí jen tmavé štěrbiny.

Obezřetně prošel branou a vydal se po cestě, jež se ztrácela v lese. Zdálo se, že zvířata, která v lese na chvíli zahlédl, byla stejná jako ta, která znal ze svého domova.

Najednou si nebyl jistý, jestli zvláštní noční tvorové nebyli jen výplodem jeho kratičkých snů. V kapse však nahmatal podivnou rybí šupinu a ujistil se, že to nemohl být sen.

Když vyšel z lesa, uviděl budovy, ke kterým hned zamířil. Bylo to vlastně jen několik šedivých jednotvárných krychlí seskupených do kruhu. Zaklepal na první dveře a napjatě čekal.

Neozvalo se „dále“, takže jen váhavě sáhl po klice. Ještě chvíli otálel, ale pak kliku přece jen stiskl. Nebylo zamčeno, a tak pomalu a opatrně otevřel dveře do prázdné a tiché chodby bez oken.

V ten okamžik z jedněch dveří rázně vykročil asi třicetiletý muž se světlými vlasy. Vypadal trochu unaveně a zdálo se, že má spoustu starostí. Když uviděl Pascala ve dveřích, lekl se. Okamžik na sebe oba hleděli, ale pak se muž vydal směrem k Pascalovi. Podal mu přístroj velikosti malého kolibřího vejce a naznačil mu, aby si dal přístroj do ucha.

„Jsem profesor Edvín,“ představil se a mírně se přitom uklonil. „Vedu zdejší vědecké centrum a jsem nejlepší vědec ve vesmíru ,“ dodal a trochu samolibě se zhoupl z paty na špičku a zase zpět.

„Velice mě těší,“ řekl Pascal. „Já jsem momentálně mořeplavec a zabývám se přírodními vědami, především fyzikou, chemií a vědami o Zemi. Vůbec netuším, jak jsem se ocitl na tomto ostrově.“

Edvín se vůbec nepodivil a pronesl: „Tak vědami o planetě Zemi říkáte. Zřejmě jste se tedy musel stát součástí teleportace6, kterou při svých pokusech využívám. Nebude však žádný problém vás zase vrátit zpátky na planetu Zemi, do vašeho světa lidí. Nemusíte mít obavy!“

„Teleportace?“ opakoval po něm nevěřícně a s nejistým úsměvem Pascal.

„Samozřejmě. Zatímco u vás na planetě Zemi pouze experimentujete s přenosem informací o objektu a pak se objekt na jiném místě pokoušíte zhmotnit, naši vědci jsou mnohem dál. Nepřenášíme totiž pouhé informace, nýbrž rovnou celé objekty. Přenosovou kabinu ale v našem zařízení nehledejte.“

„Teleportace přece není reálná, a už vůbec ne v případě živých bytostí,“ odmítl rázně Pascal tento způsob cestování.

„Všechno je za určitých podmínek možné,“ odpověděl se shovívavým úsměvem profesor Edvín a hrdě se napřímil. „To, že teleportace není možná, říká mnoho vědců, ale ani jeden z nich není nejlepším vědcem ve vesmíru jako já!“

„I kdyby to tak bylo, proč jste se rozhodl dostat na toto místo právě mě?“ zeptal se Pascal profesora podezřívavým hlasem.

„Já jsem vás sem ale vůbec dostat nechtěl,“ ohradil se Edvín. „Jste tady omylem. Chtěl jsem pouze teleportovat plasty z moře na planetě Zemi. U nás se totiž plasty vyrábět nesmí. Naopak u vás jich plave v moři neskutečné množství a nikdo je nechce. Domnívám se, že jste se během plavby musel nachomýtnout k většímu množství umělé hmoty a při teleportaci, kterou jsem v tu dobu prováděl, jste s ní splynul. Přístroj si vás s ní prostě spletl. Neměl jste na sobě nějakou plastovou věc?“

„Nepromokavý plášť s kapucí,“ připustil Pascal.

„Tak vidíte,“ pokýval spokojeně hlavou Edvín, a aniž by se teleportací hodlal dál zabývat, pronesl: „Tím se to celé vysvětlilo.“

Já přece nejsem z plastu, chtěl se ohradit Pascal, ale místo toho pochybovačně nakrčil čelo a s otázkou v hlase řekl: „Ovšem, profesore, říkal jste… vrátit zpět na planetu a do našeho světa lidí…, takže vy nejste lidé? Kde to vlastně jsem?“

„Jsme a nejsme,“ odpověděl trochu záhadně Edvín a potutelně se usmíval. „Jsme sice vědci, ale vědci s lidskou tváří. Ovšem já tady povídám a vy přitom musíte být po cestě unavený a jistě máte hlad!“ vyhrkl na Pascala místo dalšího vysvětlování.

„Ne, díky,“ odpověděl Pascal, když se z překvapení trochu vzpamatoval. „Nejsem příliš unavený, i když je pravda, že jsem v noci téměř nespal. Mám v přístavu svou plachetnici, a pokud bych potřeboval, můžu se k ní vrátit. Jste skutečně zvláštní země, která mě velmi zajímá.“

„Tak pokud je to tak, co kdybych vám nejprve ukázal naše vědecké pracoviště,“ navrhl Pascalovi a spokojeně si mnul ruce. Bylo zjevné, jak je na laboratoře náležitě pyšný a nemůže se dočkat, až je Pascalovi předvede.

„Na zkoumání našeho ostrova a na vysvětlování bude ještě dost času. Zařízení, které jste si dal do ucha, nevyndávejte a neztraťte ho. Jinak tady budete naprosto nahraný.“

„S prohlídkou vašeho vědeckého pracoviště nemůžu nesouhlasit,“ zaradoval se pořád ještě trochu konsternovaný Pascal a přesvědčil se, že zařízení v jeho uchu pořádně drží.