Realita snů

Dari Puspa Kabardina

GLYF Media

ISBN 978-80-87061-68-8 (tisk)

ISBN 978-80-87061-94-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87061-95-4 (MOBI)

Věnováno mému učiteli Marianu Jelínkovi

Tato kniha byla napsána na základě skutečných událostí. Obsah následujících stránek zachycuje do detailu veškeré mé vzpomínky a zážitky, kam až moje mysl sahá. Některá jména jsou pozměněna, ale ti, co se mají poznat, se poznají jedna dvě.

Poděkování Soni a Jiřímu Frankovým a Světlaně Mrázkové za pomoc v těch nejtěžších chvílích.

vesmír – vesmír

reál – vesmír

reál – reál

(časová pauza)

Vidíš, jak se kouká? Oči zalité slzami, smutek, vůbec nechápe, co se stalo…

Ano, vidím. Chce, aby se tělo zase začalo hýbat, aby na okamžik otevřelo oči a probudilo se. Úplně první setkání se smrtí člověka. Dokáže se z toho dostat. Myslím, že tento okamžik je pro ni zlomový, musí si jej nechat projít tělem, aby jednou došlo do vědomí, co se stalo a že tímto nic nekončí, ale ba naopak začíná.

Jak to pozná?

Budu ji i nadále provázet, budu při ní, i když nebudu. Kouká na mé tělo a doufá, že se ještě jednou podívám, byla jsem pro ni vše a ona vše pro mne, teď stojíme tak daleko od sebe, každá v jiném prostoru a nemůžeme se dotknout a přitom tam někde uvnitř cítíme, že spolu pořád ještě jsme. Vidíš..., teď? Teď se usmála, protože přesně tohle si sama říká.

Jak ji dokážeš uchránit před tím vším, je mladá, nemá nikoho vedle sebe, kdo by jí říkal, co se děje?

Najde ty správné lidi, v pravý okamžik a včas najde toho, kdo jí má pomoci se z toho vymotat, aby mohla dál pokračovat sama. Nikdy nebude sama, i když může cítit, že je sama. Bude poznávat dva životy, bude se muset rozhodnout, který si vybere, naučit se vnímat jeden i druhý, najít spojitost, ale zároveň umět přepínat.

Dívám se na ni… Zvládne to?

Zvládne, jinak bychom tady teď nestáli a nebavili se o tom.

Je tak křehká, pořád pláče… Třepe se, nerozumí, kouká na tvé tělo a chce se dotknout, nejde to, přes skleněné hrazení, výlohu, nejde… Podívej… Padá, omdlívá, dostává se do transu… Co to je?

Její první setkání se smrtí. Zrovna pochopila, že je to konečné, konečné v této podobě. Teď padá, potřebuje čas, než se s tím srovná, ale budeme ji brát do svého prostoru, abychom ji naučili se nebát, že je sama.

Budu to s tebou sledovat, protože mne zajímá, jak vše dopadne.

Stůj při mně, pokud nebudu moci, pomoz, zasáhni. Jsi silný, tebe poslechne, byť tam venku bude bojovat. Jsi silnější než já, nemusíš mít svolení… Dávám ti prostor vedle sebe, byť tebe nezná, pozná tě... Vydrž, malé dítě v ní bude kopat, nadávat, nikde nikdo ji neučil, co je dál, vše mělo doposud jedny hranice, které se zlomily. Potřebuje uzdravit zlomeninu, Láskou… Musí pocítit Lásku i bez Lásky… Pochopil jsi mě?

Nejen pochopil, ale i porozuměl. Vím, co mám dělat…

Proč jsi mě tady nechala, co si teď počnu?! Kam jsi odešla? Slíbila jsi mi, že i nadále mohu zůstat v tom, co jsi vybudovala. Slíbila jsi a já se těšila, ale nikdo naši domluvu nevyslyšel a teď jak hladoví, ví, kde se najíst. Nechci nic, jen kousek toho, aby mně připomínalo tebe… Nemohu, plnila jsem vše, cos chtěla. Naučila jsi mě spousty věcí, ale i přesto sis dovolila usnout a ani se nerozloučit. Říkala jsi týden, že je ti nejkrásněji, jak jen ti může být. Tento pocit jsi nikdy nezažila. Všude kolem tebe bylo světlo a dostávala jsi svou dávku očištění. Věděla jsi, že půjdeš a neřekla jsi mi to. Cizí hlas v telefonu mi oznamoval tvůj odchod. Cožpak takhle se loučí dvě spřízněné Duše?! Neměly by se na to připravit? Neřekly jsme si spousty věcí… Sakra, posloucháš mě?! Jsi tu někde? Vedu vnitřní monolog, jako blázen. Slova v hlavě narážejí do prázdné zdi, která nejde rozbít, alespoň kdyby spadla cihla, rozbila se, něco…Cožpak tohle je konečná? Na co potom tady jsme, k čemu? Abychom se milovali a pak se beze slova opustili. Jsem hodně naštvaná, víš… Ne, jsem doslova nasraná. Co teď?! Už nikdy neucítím tvé ruce ve svých vlasech, tvůj hlas, tvé rady. Nikdy už neuslyším, jak si s radostí pískáš. Krásně, uměla jsi tak krásně pískat, jako ptáček radostný. Teď tady jeden zpívá, děsně mě to rozčiluje, připomíná mi to tebe a to mě strašně dráždí. Je drzý. Musím ho odehnat. Tak – a je klid. Ticho… Haló, jsi tam? Jsi někde uvnitř hlavy? Nic, už mě nic nenapadá. Vše odešlo… Budu za tebou jezdit do kamenného domku, který sis sama vybrala a budu ti vždycky něco vyprávět. Tak jsi mě to učila, že ten druhý tě slyší, budu ti nadávat, že jsi mě tady nechala, budu plakat, jestli to vše slyšíš, tak ať pocítíš, jak to bolí. A ty sis jen usnula…

Podívej, jak sama se sebou bojuje?!

Ona ti nadává!

Nadává sobě, protože neumí být sama se sebou, vždycky utíkala a teď musí pochopit, co se naučila, nikdo jiný než život sám ji to nenaučí. Potřebuje pochopit spoustu věcí, než dojde k tomu, co tady dělá.

Máš srdce se na to dívat?

Srdce? To jsi mě rozesmál, vždyť já už srdce nemám, mám jen vědomí, které má i ona a najde si mě.

Nemohu se na to dívat.

Pachtí se v tom, chodí jak tělo bez duše.

Protože její duše lítá a hledá mě, cožpak jsi to nepochopil?

Jasně, ale pro ni samotnou v tom prostoru je to nebezpečné…

A co chceš dělat? Má svou svobodnou volbu. Nemohu zasahovat do její volby.

Vždyť neví, že má ještě jinou, nikdo ji to nenaučil.

Musí se to naučit sama, nikdo ji nic nenaučí a co ji naučí, bude jeho, ne její, jen je to zavádějící, musí pochopit, že si věci vytváří sama, že si je zase sama musí odmazat. Každý je individuální, sám za sebe, může v prostoru nacházet své – pomocí toho, čemu jeho vědomí věří. Nikdy nebude celý, ale bude pořád skládat a skládat, až se z toho úplně složí. Potřebuje pochopit, že si může sama pomáhat, když se naučí sledovat. Čím méně bude vědět zvenčí, tím více může tvořit ze sebe. Nebudou ji ovlivňovat hranice, metody či nějaké mříže strachu. Půjde, vyzkouší a pochopí, jestli je to pro ni odměna nebo zkouška, jestli se ponoří a bude tvrdošíjně nabíjet znova a znova nebo jestli to nechá být, protože časovost dané věci ještě nedozrála, byť ona ví, co má udělat. Okolní svět ji bude učit, tak jako její prožitky uvnitř ní samé, na které bude hledat odpovědi kolem sebe. Tak dlouho, dokud nebude spokojená, dokud nebude cítit v daný okamžik harmonii, aby mohla jít dál. Její názory se budou měnit podle jejího vývoje a pochopí, že pak už žádné názory nejsou třeba. Že slova mají sílu, když je v nich obsažena síla vnitřní myšlenky. Když vše hraje. A pak zase zjistí, že slova nejsou potřeba, že vše je v bytí, které není potřeba rozkrajovat. Že se nemusí tvořit z vytvořeného a přetvořit, znetvořit, ale že stačí splynout a jít nebo stát v bytí a že vše k ní přijde samo. Bude těžké bořit její hranice, vězení, které jí předávali její nejbližší v převzatém vzorci chování. Bude to její boj s námi nebo s nimi. Chvíli tak a chvíli tak, až se pak naučí být s námi s nimi. Najde ten spojovací most, skrz který nám bude chtít přiblížit je a jim zase nás. Pochopí, že musí být ten vodič, který přes sebe převádí, prostory v sobě. Bude to dlouhá cesta, ale najde světýlko na ní a půjde za ním.

Bude ji to hodně bolet.

Ano, praskání starých zajetých vzorců – to, co nám je známé, byť nepříjemné, neradi opouštíme. Ale pochopí, že když to nechá být, samo to odejde a nahradí se něčím, co je přijatelnější v daný okamžik a je to pohodlné.

Skutečností je, že máme raději nešťastnou jistotu než šťastnou nejistotu. Bude se muset naučit se pouštět do nejistot, šťastných nejistot tak, jak jí to budeme podávat v prostoru. Ví, že bude vedena, ale také podvedena, aby mohla najít souznění mezi sebou a mezi SEBOU.

Podívej, zrovna se ocitá v naprosto cizí zemi, úplně poprvé je někde sama.

Není sama, má tady známé a kamarády.

Ano, ale nejsou to její nejbližší…

Aha, ale kdo vůbec je v životě nejbližší? Ti, co jsou spojeni pokrevním poutem, nebo ti, kteří se potkají na cestě?

Rodina je ta, která ti dává základ, dává ti rod, který pošleš dál nebo zlomíš v sobě, díky své spřízněné rodině kolem sebe. Rod. Rodím. Porodím. Po-rodě. Přicházím po rodě, abych po-mohla rodině.

Její temperament, oheň, který v sobě má, potřebuje sama uchopit a umět udržet v ohradě tak, aby nespálil, ale aby zahřál a ochránil, aby jej mohla předávat dál.

Podívej, potřebuje procítit Lásku uvnitř těla, aby ji mohla dávat ven z těla.

Jak to chceš udělat?

Přijela si tady vyzvednout svou minulost, přijela tady, aby si ji dořešila a buď to pochopí nebo to zase projede. Musíme najít někoho vhodného, který ji naučí.

Kde jej chceš hledat?

Pod svícnem je tma, říká se, takže někde nejblíže jejího okolí. Hele, tamhle ten, to je přesně on.

Nevšimne si ho, nepozná, že to je on.

Pozná, pozná to uvnitř sebe. Jen mlč a dívej se.

Tak a teď usínám s tvou fotkou, dívám se na ni a vedu vnitřní hovor, jestlipak mě taky slyšíš. Tak krátce se známe, takové dětské to ještě je, ale jak vážně to bereme. Koukám na tu hnědobílou fotku… Jojo… Ještě nemiluji, ale třeba začnu, takový borec, jako jsi ty. Ha, směji se tady, protože se spolubydlící si vyměňujeme fotky a ukazujeme si, co nás to potkalo. Jak se asi teď máte, kluci, a co děláte? Smějeme se u toho a říkáme si, jak vážně to s vámi myslíme. Unavené smíchem usínáme, obě na jedné posteli, protože nikde nebylo místo, ale nám to vůbec nevadí, jen se ubezpečujeme, že kdybychom ráno měly modřiny, tak víme z čeho. Usínám, po celém parném dni se dostávám do spánku, tvrdého spánku. Zdá se mi sen…

Stojím někde nahoře a sleduji samu sebe, jak potkávám nějakého tmavovlasého, modrookého, vysokého muže. Kdo to je? Vůbec nevím, kdo to je. Směje se na mě a jde ke mně. V jednom i druhém uchu náušnice, to je ale „mánička“. Pořád se přibližuje. Mně to vůbec nevadí, stojím a pozoruji, sleduji celou jeho postavu, pohyby, mimiku. Přišel úplně blízko a objímá mě, asi se známe. Ale odkud?! Nevím! Dává mi velikou pusu, takovou dospělou pusu a já ho nechávám. Je to velice příjemné, krásně líbá, nádherně se dotýká celého mého těla. Povoluji mu to, chytá mě do náruče a odnáší mě do pokoje. Jeje, my se asi známe hodně dlouho, chodíme spolu? Chce se mi to sledovat dál. Cítím uvnitř teplo, celé tělo se mi roztápí silou nějakého světla. Co to je? Je úžasný, oddávám se mu celá. Vlníme se a sjednotíme se v rytmu. Vesmír na nás svítí silným světlem, jsme uvnitř něho, ponoření v sobě. Je mi hodně velké teplo. Potím se, nemohu se pořádně nadechnout, jaké je vedro. Musím otevřít okno, honem…

Budím se, kde to jsem? Kde je ten pokoj, ten muž? Co to bylo? Nemohu se nadechnout, ale cítím úžasnou energii, vidím světýlka v prostoru, vidím částečky, které svítí. To je nádherné. Jéva, já se zamilovala, ale do čeho? Do koho?

Musím jít na terasu, musím jít ven, nechat to vánkem odvlát. Vstávám potichu z postele, abych nevzbudila nikoho kolem, scházím ze schodů. Jsem čím dál více zamilovaná, směji se sama sobě, protože nevím do koho. Cítím silnou Lásku někoho, něčeho, ale prostor, v kterém jsem, je naprosto stejný. Začínám se smát nahlas, nedá se to vydržet. Směji se čím dál víc a mám pocit, že vyprsknu. Zrychlím krok a pouštím výbuch smíchu, který jsem v sobě držela. Pane Jo, který ani nevím, kdo jsi, já jsem tak do tebe zamilovaná, to byl tedy sen! Naprosto silný prožitek doteku, splynutí. Asi jsem se zbláznila, co se mi to odehrává v hlavě, kde jsem na to přišla? Stalo se to nějak samo, vždyť nikde nehrál žádný film, nikdo nemluvil o ničem takovém. Celý den strávený na pláži, sluníčko… Aha, sluníčko, to by mohlo být ono. Úpal nebo úžeh, raději obojí dohromady, protože je to tak silné, že jsem se zamilovala. Zamilovala a vlastně do nikoho, ničeho. Ale to je dobrý pocit. Tak jsem s někým a s něčím, ale vlastně je to tajné a nikdo o tom neví. To je príma, vždycky jsem si přála, aby nikdo o mém partnerovi nevěděl, abychom se prožívali jenom pro sebe. Nikomu nic do soukromí není. No to je úžasné, takže vlastně mám partnera, pana Jo, neviditelného, ale jsem do něj zamilovaná. Směji se, směji se už nahlas. A jeje… Nedokážu ovládat své emoce, je to silnější. V celém těle silné teplo, krása, klid, v celém těle vše harmonizuje se vším, to je úžasný pocit. Jsem úplně celá, celá všeho a vlastně ničeho. Prožila jsem splynutí bez splynutí, tak to je dobré. Chápu Panenku Marii. Je to prostě úžasná věc!

A jeje, probouzí se spolubydlící. Asi jsem ji vzbudila…

Copak tady děláš?

Směji se.

To vidím, ale proč?

Protože jsem zamilovaná a ani nevím do koho.

Tak to je dobré a jak jsi na to přišla?

Zdál se mně takový sen, ve kterém přišel ke mně jeden kluk, muž, nevím, kolik mu bylo, přicházel blíž, měl černé vlasy, modré oči, moc hezký kluk, kudrnatější vlasy, v uších náušnice jako „mánička“.

Aha…? A dál?

Byla jsem to já a taky nebyla, jako bych se dívala shora. A pak mě objal a prostě jsme se milovali, až jsme se zamilovali. Bylo mi šílené horko, dusila jsem se a musela otevřít okno, a tak jsem se vlastně vzbudila, protože jsem se nemohla nadechnout a zjistila jsem, že to byl pouhý sen, tak silný a živý, myslela jsem, že to je skutečné, ale naštěstí není. A tak se tomu směji, protože je to dobré, prostě to v sobě cítím, úplně všechno ve mně hoří, jeje, já tě snad miluji… prostě úplně všechno tady miluji, chápeš, po jednom takovém snu o panu Jo…

A chceš něco slyšet?

No copak?

Přesně takový kluk bydlí tady hned vedle nás, ve vedlejším vchodu…

Prosím tě, co mi to vykládáš, vždyť tam je nějaká malá holka, tatínek, maminka a pejsek.

No a ještě mají syna, údajně to je zdejší DJ, je úplně nádherný, s dalšíma holkama na něj koukáme, má super postavičku, Ty sis ho fakt nevšimla?

Počkej, děláš si ze mě srandu, že jo?

Ne, opravdu, včera jsme si ho všimly a sledovaly ho. Hraje tady fotbal a hraje na zdejší diskotéce, chceme tam jít…

No tak to jsem v šoku… Víš co, raději to půjdu dospat, to je nějaká blbost. Děsná blbost.

Není, fakt tady bydlí, schválně jestli ho poznáš, když ho uvidíš.

Nechci ho vidět, poznal by na mně všechno…

A jeje… Už to asi nestihneš, podívej, zrovna jde…

Prosím Tě, nic neříkej, já utíkám.

Kam?

Na pokoj, nechci, aby mě viděl, hrozně se stydím.

Neblázni, vždyť on o tom třeba ani neví.

Ví, ucítí to ze mě. Pa…

Musím rychle po schodech na balkon, abych se podívala, jestli to je skutečně on. Rychle, nohy jsou nějaké těžké, úplně mi bije srdíčko, zbláznila jsem se, ale musím ho vidět.

Hlavně potichu, ať si nevšimne. Ne, to není možné, to je ten ze snu. Kde se tady vzal? Vždyť jsem si ho za celou dobu nevšimla. Jak to, že existuje, vždyť ho neznám. Nikdy nikde jsme se neviděli. Co to je?

Rychle musím jít spát. Vyspat se a třeba i tohle je sen…

Ty jo, to je hodin, holky už jsou dávno na pláži a já ještě posteli. Tak co teď, nechce se mi mezi ně, chci být v tichosti sama s tím, co se odehrálo. Mám to zase v hlavě, takže vyspání nestačilo. Jdu na terasu, sednu si a nechám to v sobě plynout, neřeším, prostě když se řeší, zbytečně mě to zavádí do koutů a vzniká nějaká kravina, která vůbec pak už nejde řešit, takže to urychlím a neřeším. Nechávám to tak.

Je, to je pohoda, ticho, sluníčko, klídek…

Ola…

Ola… Kdo jsi?

Bydlím tady vedle, hned o dvoje dveře od vás.

Aha… A máš pejska?

Jojo huskyho. Rony… Líbí?

Pane Jo, co jste to přichystal, tohle je určitě vaše sestra a já se tady s ní bavím, jako bychom se znaly léta. A vůbec? Jak to, že jí rozumím? Směji se. Hodně se směji, co to je?

Je krásně teplo, ticho a tma, asi už je půlnoc, určitě je půlnoc. Vypily jsme úžasný nápoj, náladička je uvolněná. Slyšíš, sedím tady a myslím si, že myslím na tebe a přitom mi v hlavě lítá pan Jo… Sedím tady se spolubydlící, ale ta už pomalu usíná, jak je uvolněná nápojem. Je úžasná, jak je ospalá. Musím se smát, protože její uvolněná nálada je príma. Tentokrát se smějeme potichu, ale slzy smíchem tečou, nemůžeme to zadržet. Kdo to jde, nevidím pořádně do dálky, zkrácený zrak, bojím se budoucnosti, mé oči na to slyší, nechtějí vidět dál, než dokážu sama ovládat v mysli.

Ola…

Ola… Pane Jo…

Čemu se tak smějete?

My už ani nevíme.

Můžu si tady dát s vámi

cigárko?

Klidně, jestli nějaké máš?

Co slavíte?

Moje jmeniny.

A copak to je za jméno?

To neznáš, to je jen v našem kalendáři,
ve vašem tohle jméno není.

Nestyď se?

Nestydím…. Jmenuji se Jo.

Tak to je legrační.

Promiň?

Tohle je u nás jméno pro muže.

No tak jsem takový chlap.

No jo, ale zrovna já se tak jmenuji.

Ne, nevěřím?

Počkej, vytáhnu ti nějaký doklad, abys viděla. Vidíš, tady? Máš to tu přesně napsáno…Hm, to je hodně dobré, jak to tak vznikne, že se mi o tobě nejdřív zdá a pak se ještě stejně jmenuješ?

Tobě se zdálo také o mně?

No, zrovna včera, tak silný sen. Když jsem pak zjistil, že bydlíš vedle, tak jsem tě potřeboval vidět, abych zjistil, jestli to jsi skutečně ty.

Co mi to vykládáš?!

Jo a úplně přesně. Taková drobounká, ty vlasy, prostě všechno sedí do detailu.

Hm…

Proč?

Protože mně se o tobě také zdálo, ale bylo to tak živé, že jsem musela sejít dolů a děsně se tomu smát.

Opravdu? Já prožíval to stejné, seděl jsem ve svém apartmánu a kouřil jednu za druhou, protože jsem nepochopil, co to bylo. Silné horké světlo.

Přesné pocity jsem měla i já. Viděla jsem každou částečku v prostoru, která svítila, zářila, byla úžasně silná a nádherná. Celý prostor, Vesmír byl ve mně a já v něm.

A co se ti zdálo?

No to ti nemůžu říct.

Prosím, třeba se mi zdálo to stejné…

Ne.

Podívej se na ni, jak jde ruku v ruce s jejím druhým já. Ještě neví, co to vše znamená, že si přijela pro energie do země, kde už byla. Že tohle je její nedokončené, co si musí dokončit.

A co když to zase projede?

Bude se muset vracet tak dlouho, dokud si neukončí svou záležitost anebo se potkají ještě blíže než doposud. Tohle je osud.

Osud? Nevěří na osud.

Nevěří, protože si pořád myslí, že by sama všechno mohla řídit v tom svém životě, ale nechápe, že její vědomí není tak dalekozraké, aby dohlédla na všechny události, které jí změní život. Mohla by se naučit rychleji, ale je hrozně tvrdohlavá.

Vždyť je tak mladá.

Jsou i mladší, ale jsou tak silní, že je potřebujeme k tomu, aby dávali dál. Koukni se na ni, je smutná, zítra se zase vrací zpět do země, kde se narodila a kde její životní hodina udeřila a musí si své zpracovat, aby se mohla vypracovat. Smutek v srdíčku jí zalil to krásné, co v sobě otevřela. Bezpodmínečnou Lásku, kterou teď zase ubíjí výplodem fantazií, že tenhle je pro ni jediný. Slzy, pláče, ještě mockrát bude plakat, tím se uvolňují staré vzorce chování zajeté několik generací. Musí se vrátit, ví to moc dobře.

Bude mít těžké chvíle?

Ano, ale ne takové, které by nezvládla. Vše už má předem domluveno, najde v sobě mapu se světlem, která ji povede, když bude hodně zle. Pochopí, že jí Vesmír nikdy nedá nic, co by nezvládla. Najde v každé částičce těla něco, co jí pomůže někam posunout.

A co když zabloudí?

Zatím jde správně, nepochybujme. Má svou volbu, když nebude moci, přijdeme jí pomoci.

Tuto otázku bude řešit ještě dlouho.

Slyšíš ji, co ti říká?

Slyším, ale nemohu se vrátit, jsem v jiném prostoru, neumím se vrátit, jak moc bych chtěla, aby věděla, že jsem s ní.

Tak sestup níž, vejdi tam.

Jak? Vždyť mě ta agrese v jejich prostoru spálí. Nemám tělo, jsem jen smotek energie, která má vědomí, ale nemá tělo, jak mohu, abych neublížila sobě a jí.