Přeložil Kamil Pinta

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Wheatley, Margaret, J., 1944-

Daleko od domova : mapa na cestu k novému světu / Margaret J. Wheatleyová ; z anglického originálu So far from home : lost and found in our brave new world ... přeložil Kamil Pinta. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2021. -- xiv, 185 stran

Obsahuje rejstřík

ISBN 978-80-7500-529-8 (brožováno)

* 172.16 * 316.46 * 159.947.5 * 316.628 * 159.923.5 * 316.64 * 316.752 * 17.02 * (0.062)

– humanita

– vůdcovství

– motivace

– sebeřízení

– životní postoje

– hodnoty

– smysl života

– populárně-naučné publikace

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Margaret J. Wheatleyová

Daleko od domova

So Far From Home

Copyright © 2012 by Margaret J. Wheatley

Translation © Kamil Pinta, 2021

Czech edition © MAITREA inspirace srdcem, s.r.o., Praha 2021

ISBN 978-80-7500-529-8

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Věnování

Nám všem, kteří se snažíme bojovat za lidského ducha, i těm, jejichž potřeby a potíže jsou pro nás výzvou k hrdinství.

Jávovi Rukšímu, jehož ochraňující a podnětná přítomnost a překrásný domov poskytly této knize prostředí, v němž mohla získat tvar.

Mým učitelům, kteří hlásají svá učení, šíří sebevědomí a ukazují cestu sebekázně. Nemám slov, jimiž bych vyjádřila svou vděčnost a oddanost vidjadhárovi Chögyam Trungpovi a Pemě Chödrön.

Obsah

Věnování

Pozvání k četbě

Pozvání na cestu bojovníka

Část I

Nový svět: Krásný nový svět a krásní lidé v něm!

1 Vidět to, co je

2 Chcete spasit svět?

3 Nové mapy pro ztracené lidi

Část II

Domov: Svět nezměníme

4 Všechno má svůj původ

5 Emergence: novost, která vždy překvapí

6 Identita: logika změny

7 Vztahy: nekonečná provázanost

Část III

Ztraceni: Přijetí světa, jaký je

8 Jsme ztracení?

9 Všestravující já

10 Rozptýlením k zapomnění

11 Složitost pod kontrolou

Část IV

Nalezeni: Objevování jemnosti, slušnosti a odvahy

12 Proroctví bojovníků

13 Rozhodování ve prospěch lidského ducha

14 Práce bojovníků

15 Bez naděje, beze strachu

Cesta bojovníků

Sen o bojovnících

Popisky k fotografiím

O autorce

MAITREA také vydala:

Domov je

zdroj živých vzpomínek na místa, kde jsme nikdy nebyli

touha vrátit se do míst, jež máme teprve nalézt

pocit, že skutečně někam patříme

chvíle, kdy víme, že jsme našli sami sebe

sebedůvěra pro cestu životem

Margaret J. Wheatleyová

Pozvání k četbě

Tuto knihu jsem psala pro vás, kteří se snažíte svou prací – ať už jakoukoli – pomáhat druhým. A kteří se v dnešní době cítíte stále vyčerpanější, frustrovanější a zdrcenější, přestože zároveň zažíváte chvíle radosti, sounáležitosti a pevnějšího odhodlání konat své dílo.

Tato kniha vám může vrátit jasnost, energii a pracovní nadšení, budete-li ji číst pomalu a beze spěchu.

Tato kniha vám nepřinese nic, pokud ji jen prolétnete, budete v ní přeskakovat, namátkou listovat nebo rolovat s cílem vylovit jen hrst dobrých myšlenek.

Tato kniha vás má zároveň rozjitřit, znepokojit a přinést vám útěchu a ujištění. A tak silné reakce vyžadují čas a usebrání.

Tato kniha zkoumá spleť okolností a příčin, z nichž povstal tento báječný nový svět – tak složitý a nepřející našemu dílu. A k pochopení složitosti je třeba čas.

Tato kniha vás zve k přijetí nové role, v níž můžete lépe sloužit lidem, místům a věcem, na nichž vám záleží. A takové vědomé rozhodnutí chce čas.

Tato kniha vyzývá k pěstování dovedností, které dnes nejsou běžné, jako je přemítání, hledání smyslu, rozpoznávání vzorců, reflexe. Tyto dovednosti se nám vrátí, jakmile zbavíme svou mysl rozptylujících vlivů a ponoříme se do ticha kontemplace.

Prosím, čtěte tuto knihu pomalu, chcete-li, aby vám ukázala a osvětlila cestu vpřed.

Kéž je vám k užitku, abyste i vy mohli být k užitku druhým.

Pozvání na cestu bojovníka

Většina kultur označuje dnešek za dobu temna, věk zkázy, konec cyklu nebo konec světa. A ve většině kultur existuje tradice bojovníků, elitní třída, jejímž úkolem je bránit víru, kulturu nebo říši. Bojovníci podstupují tvrdý výcvik a projevují velkou odvahu; jejich chrabré činy žijí dál v příbězích, které podněcují druhé k tomu, aby si uchovali víru a neohroženost.

Sama již mnoho let čerpám inspiraci, motivaci a útěchu z proroctví, které má původ v tibetském buddhismu a hovoří o nadcházející době temna a o povolaných bojovnících. Přestože slovo bojovník asociuje hrubou sílu a agresi, v tibetské kultuře znamená něco docela jiného. Tibetské slovo pro bojovníka, pawo, označuje statečného člověka, jenž se zřekl používání násilí. Já toto „umění boje“ praktikuji podle tradice založené na proroctví bojovníků Šambaly. Slíbila jsem si, že se budu snažit, jak nejlépe budu umět, neposilovat agresivitu a strach této doby. Šambala bylo dávné království moudrých a uvědomělých lidí, jemuž vládli osvícení králové. (Podle mého tibetského učitele se nacházela v dnešním Afghánistánu.1 Podle jiných nejde o fyzické místo, nýbrž o osvícený stav mysli.) Lidé Šambaly byli výjimeční tím, že neznali úzkost. Zbaveni pout strachu dokázali vybudovat osvícenou společnost.

Dávné proroctví šambalových bojovníků promlouvá přes propast času i k dnešku. „Přijde čas, kdy všechen život na Zemi bude v nebezpečí. Tehdy se vynoří obrovské, barbarské síly. A ačkoli plýtvají svým bohatstvím v přípravách na vzájemné zničení, mají mnoho společného. Mezi věcmi, které mají společné, jsou zbraně s nesmírnou ničivou mocí a technologie, které pustoší svět. A právě v tomto okamžiku naší historie, kdy se zdá, že budoucnost všech bytostí visí na tom nejtenčím z vlásků, se objevuje království Šambaly.“2

Tyto bojovníky nepoznáte na první pohled – vypadají jako normální lidé vykonávající běžná povolání. Jsou ale nadmíru dobře vyzbrojeni. Jejich „zbraněmi“ jsou pevné soustředění a vhled. Skvěle vycvičení v jejich používání vstupují do předsíní moci, aby tam vyvraceli názory a mýtili chování, které škodí životu.

Když jsem to proroctví slyšela poprvé, hluboce mě dojal způsob, jakým líčí bojovníky: již zabydlené v předsíních moci a obeznámené s vnitřním fungováním těchto systémů, v ideální pozici k tomu, aby odkryli příčiny a faktory, jež vedly k pádu do temnoty. Tito bojovníci se nikdy neuchylují k agresi a nenechají se spoutat strachem. Vždy vědí, kde je třeba uplatnit schopnosti soucitu a vhledu.

Možná se v tomto popisu poznáváte nebo máte chuť zjistit, co přesně obnáší. Tato kniha je pozváním určeným vám, nám všem, kteří už přebýváme v systémech moci, známe jejich vnitřní pochody a víme, že je nelze napravit nebo zvrátit. Můžeme si zvolit novou roli a proměnit svůj zármutek, rozhořčení, frustraci a vyčerpání ve schopnosti vhledu a soucitu, abychom mohli této temné době sloužit jako bojovníci za lidského ducha.

1 Chögyal Namkhai Norbu, The Mirror (publikace Dzogchen Community, Conway, MA), str. 2.

2 Joanna Macyová cituje svého učitele Dugu Chögyala z komunity Taši Džong v severozápadní Indii. Aktivní naděje: Jak čelit zmatku naší doby a nezbláznit se (Praha: Alferia, 2020), str. 101–103.

Část I

Nový
svět

Krásný nový svět
a krásní lidé v něm!

Shakespeare, Bouře

1

Vidět to, co je

Sedím na břehu Virgin River v Národním parku Zion, na místě, které mám nejraději na světě. Řeka pomalu, sebevědomě protéká majestátním kaňonem, který tu po dva miliony let hloubí.

Kaňon vytvořil jedno z nejposvátnějších míst na Zemi. Zima byla suchá, takže vody je málo a řeka plyne pokojně. Chodím sem i v jiných obdobích, kdy je dravá, rozvodněná, zkázonosná. Až sem přijdu příště, bude zase jiná.

Řeky mě naučily mnohému, počínaje říčkou-učitelkou, o níž jsem psala v knize Leadership and the New Science (Umění vést a nová věda). Ten líbezný horský potok mě poučil o procesních strukturách, o věcech, které mají jasnou identitu a cíl, a přitom se neustále přizpůsobují okolním podmínkám a podle potřeby se proměňují. Vodní toky často mění tvář, a přesto nikdy nesejdou z cesty, která ústí vždy neomylně v moři. Cestou vytvářejí úchvatné kaňony, páchají strašlivé škody, zásobí farmy a obce životodárnou vodou, přinášejí radost i utrpení těm, kdo žijí na jejich březích. To je základní životní vzorec – změna, adaptace, tvoření a ničení.

Staršinové indiánského kmene Hopiů popisují dnešní dobu, náš věk, jako řeku, jejíž proud je velmi mocný a rychlý. Varují nás, ať se nepřidržujeme břehů, bezpečných míst a starých mravů, protože ti, kdož tak činí, „budou odtrženi a zažijí veliké utrpení“. Pobízejí nás, ať plaveme středem řeky a držíme hlavu nad vodou.3

Pro naši současnost už dle mého názoru obraz řeky, ani té nejdivočejší, nepostačuje. K popisu rozvratu a hrůz, jež vidím a zažívám, potřebuji drsnější obrazy. Oslovuje mě Yeatsova temná vize z roku 1919, pohnuté doby poznamenané první světovou válkou.

Vše rozpadá se, střed se zevnitř hroutí,

chaos a zmatek zaplavily svět,

valí se příliv krví potemnělý

a všude tone obřad nevinnosti.

Přiznání naivity

Mnozí z nás – o sobě to mohu říct s jistotou – jsme se do „obřadu nevinnosti” horlivě zapojovali. Nemysleli jsme si, že jsme naivní, ale jednali jsme tak. Měli jsme za to, že můžeme změnit svět. Dokonce jsme věřili, že s dostatečným nadšením a pevnou vůlí můžeme „budovat“ svět, který bude uskutečněním našich snů o spravedlnosti, o rovných příležitostech, svět, kde slovy Paula Freireho „bude snazší milovat“. (Berrett-Koehler, geniální vydavatel této a dalších mých knih, by rád vytvořil „svět, který bude vyhovovat všem“.) Tato vize, tato možnost mi dodávala motivaci po většinu mého života. Dodnes mě tu a tam zláká k úvahám o dalším projektu, další spolupráci, další velké myšlence, která by učinila svět lepším. Učím se tomu pokušení odolávat.

Tato kniha neuvažuje nad tím, co bychom ještě mohli udělat, jaká poučení si vzít ze svých snah, do čeho vložit svou energii a zkušenosti, abychom dosáhli pozitivních změn. Už nevěřím, že můžeme spasit svět. Do pohybu byl uveden mocný, zhoubný proces, který nelze zastavit. Naše vzájemné vztahy a náš vztah k planetě směřují ke katastrofě. Ztrácíme ze zřetele ty nejlepší lidské vlastnosti a zapomínáme na reálné zdroje uspokojení, smyslu a radosti.

Tato kniha je plodem jasného přesvědčení, že chamtivost, egoismus a donucovací moc jsou pro život na této planetě zhoubné. Nevím, zda je tato devastace záměrná či ne, vidím ale, že k ní dochází všude. Zvlášť silně mě to udeřilo do očí v listopadu 2011 v Jižní Africe. Jihoafrická republika je zemí mého srdce, která mi pokaždé řekne něco nového o podstatě lidské existence. Pracuji tam už od roku 1995 a toto byla moje patnáctá návštěva. Za dob Nelsona Mandely to byla země plná naděje. Všichni rozjížděli projekty, které měly řešit klíčové společenské problémy, a chtěli společně budovat novou Jižní Afriku. Uvědomovali si složitost problémů, před nimiž stáli, věděli, že je čeká „dlouhá cesta ke svobodě“4, a měli velkou víru v budoucnost.

Dnes je ale naděje z mnoha důvodů nedostatkovým zbožím a dobří lidé, kteří zakládají úspěšné projekty a budují dobře fungující nevládní organizace, jsou vyčerpaní a demoralizovaní. Dál vykonávají svou práci – ta se ale změnila v neustálý boj. Bojují o finance, bojují s neschopnými, zkorumpovanými úředníky, bojují s úbytkem pospolitosti a nárůstem sobectví, bojují s lhostejností nových zbohatlíků. Sen o novém státě plném možností, kde panuje rovnost a spravedlnost, padl za oběť vypočítavosti vládnoucích vrstev.

Nemyslete si, prosím, že to platí pouze pro Jižní Afriku. Děje se to, jak možná sami vidíte, všude.

Nezlomná motivace

Neměla jsem však v úmyslu napsat knihu, která nás uvrhne do ještě hlubšího zoufalství. Právě naopak. Mým přáním je, abychom pracovali s větším odhodláním a energií, s větším potěšením a sebedůvěrou navzdory vědomí, že svět nezlepšíme. Naše práce je nezbytná; musíme k ní jen přistoupit jinak. Krásně to řekl Václav Havel, básník a dramatik, vůdce sametové revoluce, který se poté stal prezidentem nové České republiky: „Naděje není přesvědčení, že něco dobře dopadne, ale jistota, že něco má smysl – bez ohledu na to, jak to dopadne.“5

Kde vzít tuto hlubokou jistotu, že naše práce je tím správným živobytím, v němž máme pokračovat nehledě na výsledky? Jak se vzdát potřeby naděje (v dosažení pozitivních změn) coby základní motivace? Jak ji nahradit přesvědčením, že máme správné živobytí?

Naděje jako zdroj motivace je nebezpečná. Je to past. Po jejím boku totiž číhá její nerozlučný druh, strach: strach ze selhání, smutek ze zklamání, hořkost a vyčerpání, které nás mohou přepadnout, když naše nejlepší nejslibnější snahy narazí na odpor, kritiku nebo nezájem. Jak kdosi poznamenal: „Očekávání plodí zklamání.“

Mými velkými učiteli jsou dnes lidé, kteří už k tomu, aby konali svou práci, naději nepotřebují, přestože své projekty zahajovali a organizace zakládali se zářnými sny plnými nadějí. Když jejich hlasy a jejich snahy tonou v „krví potemnělém přílivu“ chamtivosti, strachu a útlaku, pokračují s ještě větším zápalem nikoli proto, aby zvítězili, ale proto, že jim jejich práce přináší uspokojení. S úzkostí sleduji jejich vnitřní konflikty a zápasy, většinou ale vidím jen vytrvalost a sebedůvěru. Chápou, jak špatná je situace, a vědí, že bude hůř, uvědomují si, že jejich práce nepřinese změny, o něž tolik let usilovali, a přesto v ní pokračují, protože vědí, že je jejich posláním. Někdy říkají: „Já to prostě nemůžu nedělat.“ Jindy se ptají: „Co jiného bych měl dělal, když ne tohle?“

Tito odvážní lidé jsou pravými bojovníky. S očima a srdci dokořán pokračují ve svém díle. Vědí, jak fungují systémy moci, a snaží se jednat moudře. Přestože se často dostávají do střetů s politiky, nadřízenými a byrokraty, snaží se neuzavírat svá srdce a nepodléhat hněvu a agresivitě. V práci čelí stále novým překážkám a vědí, že se to ještě dlouho nezmění.

Možná se v tomhle popisu poznáváte. Nebo stále ještě žijete v naději, že je možné spasit svět?

3 Viz mou knihu Perseverance (San Francisco: Berrett-Koehler, 2010), která je založena na tomto proroctví.

4 Dlouhá cesta za svobodou je název autobiografie Nelsona Mandely, kterou z velké části napsal za svého pobytu ve vězení na ostrově Robben Island.

5 Václav Havel, Dálkový výslech: Rozhovor s Karlem Hvížďalou (Praha: Melantrich, 1989) str. 118.

2

Chcete spasit svět?

Tuto mírně provokativní otázku používám nejen proto, abych upoutala vaši pozornost, ale také proto, že jde rovnou k věci.

Možná o své práci neuvažujete v tak velikášských pojmech; možná se snažíte docílit změn v rámci jedné komunity či organizace nebo bojujete za jednu věc. Neuvažujete, jak změnit celý svět, ale pracujete na tom kousku světa, který máte před sebou. Přesto mnozí z nás chovají v srdci naději, že když se zadaří a naše práce přinese prokazatelné výsledky, bude mít širší dopady a vyvolá změny přesahující náš projekt či působiště. I taková naděje, dle mého názoru, vás řadí do kategorie těch, kteří „chtějí spasit svět“.

Odpovědi na následující otázky vám mohou napovědět, zda do této skupiny skutečně patříte:

Když objevíte proces nebo projekt, který funguje, předpokládáte, že ostatní bude zajímat, jak jste toho úspěchu dosáhli?

Své pozitivní výsledky (podložené důkazy) ochotně prezentujete a předpokládáte, že tím ostatní přesvědčíte, aby následovali vašeho vzoru?

Představujete si někdy, že by na vaši práci mohlo navázat víc lidí, takže by přinesla změny i mimo sféru vašeho vlivu?

Prezentujete svou práci na schůzích a konferencích v naději, že bude mít takový dopad?

Takové naděje a sny jsou, podle mých zkušeností, zcela normální a je těžké se jich zříct. V jejich základu je předpoklad – který se ukazuje jako mylný –, že lidé se chovají racionálně, že osoby na vedoucích pozicích zajímá, co funguje, a co ne. Novátoři se svými úspěšnými projekty jsou opakovaně přehlíženi, odmítáni a odstrkování i v těch nejlepších časech. Tím spíš v dobách temna, jako je ta naše.

Přesto svou práci nevzdáváme. Zbaveni břemene ambic postupujeme odvážněji a s jasnější myslí. A s radostí přijímáme novou roli – ze spasitelů se měníme v bojovníky.

Bojovníci za lidského ducha

Tato kniha pojednává o údělu bojovníků. Chci nás povzbudit, abychom se k němu přihlásili, abychom se stali bojovníky za lidského ducha, dost odvážnými na to, aby nepřispívali k šíření strachu a agrese, aby se vědomě zříkali strachu a podporovali v tom druhé, aby tišili úzkost a instinktivní výbuchy hněvu a volili pokojnou cestu. Ovšemže je to těžké – co dnes není? Jediné, co chci, je bojovat za dobré věci.

Od té doby, co se k této roli hlásím, zjišťuji, že schopnosti a dovednosti, které nejvíc potřebujeme – trpělivost, soucit, efektivita, odvaha –, jsou nám k dispozici, vnímáme-li svět bez příkras a neuhýbáme před jeho drsnou tváří. Jak praví dávná moudrost, jasně tlumočená tibetským buddhistickým mistrem Chögyamem Trungpou:

Nemůžeme změnit to, jaký svět je,

ale tím, že se otevřeme světu takovému, jaký je,

můžeme zjistit, že jemnost, slušnost a statečnost jsou dosažitelné –

ne pouze pro nás, ale pro všechny lidské bytosti.6

Nad tímto učením přemýšlím již několik let. Fascinuje mě, že popisuje cestu, která je zároveň paradoxní a přímočará. Jestliže přijmeme svět bez výhrad takový, jaký je – se vší jeho krutostí –, můžeme v sobě rozvinout právě ony kvality, jež potřebujeme k tomu, abychom v něm mohli žít a nepodlehli jeho brutalitě. Jasné vidění a vstřícnost vedou k odvaze, mravnosti a ohleduplnému, neagresivnímu jednání. Když přijmeme to, co je, staneme vůči tomu v protikladu, oproštění od agresivity, nenasytnosti a zmatků dnešní doby. S takto projasněnou myslí můžeme konat užitečné skutky trvalého významu nehledě na to, co se kolem nás děje – uplatňovat ve svém životě ty nejlepší lidské vlastnosti a inspirovat druhé, aby je v sobě nacházeli.

Arcibiskup Desmond Tutu, kterého jeho práce a víra přivedly tváří v tvář tomu nejhoršímu násilí a ponížení lidského ducha a který tyto hrůzy překonal, tvrdí, že žijeme v mravním vesmíru. Martin Luther King Jr. zase prohlásil: „Oblouk vesmíru je dlouhý, ale klene se směrem ke spravedlnosti.“7 Vážím si statečného boje těchto dvou mužů a vzdávám čest jejich životům. Ale k tomu, abych na sebe i já vzala roli bojovnice, nemusím věřit v pravdivost jejich výroků. Je možné, že svět pomalu, ale jistě směřuje ke spravedlnosti a mravnosti. Fakta tomu ale příliš nenasvědčují.

Já osobně se snažím vzdát strachu i naděje v takové míře, abych pro svou práci nepotřebovala vizi nějakého vzdáleného pokroku. Nezáleží na tom, kam se bude ubírat historie. Záleží na tom, co je teď: na tom, jak spolu žijeme, pracujeme a tvoříme právě v tomto okamžiku, jak využíváme a zušlechťujeme ty nejlepší lidské vlastnosti, jak dáváme věcem smysl skrze naše vzájemné soužití tady a teď. Možná tím pomáháme ohýbat oblouk dějin, o němž mluvil doktor King. Kdo ví? Já už jsem se touhy ovlivňovat běh dějin zřekla. Mám na výběr mezi dvěma cestami: jedna nabízí smysl, sílu a spokojenost; druhá mě svádí k dalšímu vyčerpávajícímu úsilí a zoufalství. Taková je alespoň moje zkušenost. Četba následujících stránek vás, doufám, přiměje prozkoumat tu vaši.

6 Chögyam Trungpa, Shambhala: Posvátná cesta bojovníka, přel. Antonín R. Machander (Praha: Pragma, 1999), str. 133.

7 Desmond a Mpho Tutu, Made for Goodness: And Why This Makes All the Difference (London: Rider, 2010), str. 104.

3

Nové mapy
pro ztracené lidi

Mnoho let jsem se považovala za jakousi kartografku. To byla základní metafora knihy Leadership and the New Science, v níž jsem líčila objevy nové vědy jako krajiny plné možností, viděné zatím jen v mlhavých obrysech a čekající na naše průzkumné výpravy.

Viděla jsem nás jako neohrožené badatele, hnané touhou dozvědět se víc o světě, který popisuje nová věda – o světě nekončících vztahů, bezmezné kreativity a řádu zadarmo.

Když jsem v roce 1992 sestavovala své první „mapy“, mé poslání se mi zdálo celkem prosté. Mým úkolem bylo popsat krajiny pronikavých vizí a netušených možností dost detailně na to, aby je začali zkoumat i další lidé. A mnozí to udělali; jejich pokusy a objevy měly mnoho podob, od vytváření nových metod vedení přes zakládání zdravých komunit po transformování celých organizací. A v dnešní době, kdy je svět čím dál neklidnější a chaotičtější, hledá nové způsoby vedení stále větší počet lidí, někteří i dosti zoufale. Přesto nyní – vzdor našemu odvážnému úsilí, zaujetí a píli – bloudíme ve světě, v němž nechceme být. Co se stalo s tím báječným novým světem, který se před pár lety zdál být na dosah ruky?

Nový atlas map

Domov: Svět nezměníme

Kapitola 4: „Všechno má svůj původ“

Kapitola 6: „Identita: logika změny“