Přeložila Lenka Adamcová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Campbell, Susan

[Getting real. Česky]

Prober se : 10 dovedností pro život bez přetvářky / Susan Campbellová ; přeložila: Lenka Adamcová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2021. -- xxv, 246 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-7500-589-2 (brožováno)

* 316.772.4 * 316.77:81‘42 * 177.3 * 159.923.5 * 159.923.2 * 159.923.3 * (0.062)

– interpersonální komunikace

– komunikační dovednosti

– upřímnost

– sebeřízení

– sebeuvědomování

– sebevědomí

– autenticita (psychologie)

– populárně-naučné publikace

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Susan Campbellová

Prober se!

Getting Real

Copyright © 2001 by Susan M. Campbell

Translation © Lenka Adamcová, 2021

Czech edition © MAITREA inspirace srdcem, s.r.o., Praha 2021

ISBN 978-80-7500-589-2

Na osobní integritě závisí osud lidstva.

‒ Buckminster Fuller

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

Úvod

1. kapitola

Jak přestat být přijatelní a začít být skuteční

2. kapitola

Prožívejte to, co je, abyste se dostali tam, kam potřebujete, buďte tam, kde jste

3. kapitola

Buďte průzračnísvoboda je jen jiné označení pro nemít co skrývat

4. kapitola

Uvědomujte si svůj záměrje to komunikace, nebo kontrola?

5. kapitola

Přijímejte zpětnou vazbutakto se učíme

6. kapitola

Trvejte na tom, co chcete a co nechcetePodporujte své pocity činem

7. kapitola

Odstraňte své projekceObjevte svou druhou stranu

8. kapitola

Revidujte svá dřívější prohlášeníje v pořádku vycházet a zase vcházet

9. kapitola

Uznávejte rozdílychápejte jiná stanoviska, aniž byste ztratili ta vlastní

10. kapitola

Sdílení smíšených emocínejste blázni, jste složití

11. kapitola

Přijměte ticho nevěděnívstupte do plodné prázdnoty

12. kapitola

Klid, přítomnost a soucit

Dodatek A

Zdroje informací

Dodatek B

Pravidla komunikace pro Prober se!

Dodatek C

Popis karetních her a informace k jejich objednání

O autorce

MAITREA také vydala:

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych vyjádřila lásku a vděčnost své matce a otci, kteří mě jako první povzbuzovali, abych důvěřovala svému vnitřnímu hlasu. Stále v duchu slyším matčina slova pronesená jejím pomalým jižanským přízvukem, když jsem odcházela první den do školky. „Pamatuj si, Susan, že učitelka není tvoje šéfová.“ Moji jedinečnost podporuje až do dneška.

Jsem hluboce vděčná svému příteli Robertu Chaffeyovi, který mi svým příkladem dodává odvahu být transparentnější ve svém soukromém i veřejném životě. Je mým největším učitelem.

Mám to štěstí, že mám mnoho tvůrčích přátel, kteří si přečetli a posoudili různé verze rukopisu. Jsou to: Tom Huntington, Pam LaCoeová, Dan Fox, Robert Willard, Brad Blanton, Liz Craigová, Dean LaCoe, Susan Bradleyová, Greg Small, Peller Marionová a Flo Hoylmanová. Moc vám děkuji.

Jsem velmi vděčná svým prvním učitelům, jimiž byli Fritz Perls, Marilyn Rosanes-Beretová, Erv Polster, Miriam Polsterová, Robert Resnick, Jim Simkin, Bernie Gunther, Charlotte Selverová, Steve Tobin a Virginia Satirová, a svým současnějším učitelům: Bradu Blantonovi, Paulu Loweovi a Dhiravamsovi. Podnětná podpora, jíž se mi dostalo od těchto nadaných učitelů, mi umožnila poskytnout obdobný způsob vedení jiným.

Velké uznání patří také úžasným lidem v H J Kramer/New World Library, kteří mi pomohli připravit tuto knihu k vydání. Jsou to: Linda Kramerová, Hal Kramer, Georgia Hughesová a Mimi Kuschová.

PŘEDMLUVA

Ti z nás, kdo chápou upřímnost jako základní spirituální praxi, vědí, že být upřímní nám stejně jako meditace pomáhá prožívat život plněji. Ať meditujeme o samotě, nebo upřímně sdílíme s ostatními, zjišťujeme, že když jednoduše věnujeme pozornost tomu, co se děje, a všímáme si toho, místo abychom o tom přemýšleli, přirozená lehkost, pohoda a láska přicházejí. A další vystupňování už zesíleného prožitku bytí, jenž pochází z pozorování, nastává, když popisujeme svůj prožitek z pozorování jinému člověku. Nastává důvěrný vztah. Dvě bytosti se navzájem poznávají a dozvídají se víc o bytí samotném. Místo aby byly chytřejší, znamená tento proces stát se prostšími, až „hloupějšími“. Když se to tak vezme, věnovat pozornost pozorování je samo o sobě hloupý nápad. Naštěstí pro nás Susan Campbellová napsala solidně hloupou knihu, aby nám tuto hloupou myšlenku vysvětlila. V této hloupé knize říká některé opravdu moudré věci: Nemusíme se neustále chránit, jak jsme se to všichni naučili kvůli svému přežití, protože „teď už jsme velcí“. Přestože se zdá, že by to většina z nás měla chápat, většina z nás to většinou nechápe. Je to příliš jednoduché, aby to mysl pochopila.

Susan také říká: „Ve většině mezilidských interakcí je komunikace vhodnější než kontrola, protože vás to přivádí do přítomnosti.“ Pravda pravdoucí – ale příliš málo z nás se dostane k odhalení této pravdy předtím, než zemřeme. Susan je přesvědčená, že my lidské bytosti „ve svém vývoji překračujeme komunikaci zaměřenou na kontrolu“. Dobrá, doufejme. Tato skvělá kniha poskytuje instrukce, jak „se probrat do vlastní opravdovosti“, coby alternativu k pouhému „být přijatelní“. (Susan má to nejlepší z obou světů, protože „je přijatelná“ v tom, jak „je opravdová“).

Miluji Susan Campbellovou. Je součástí našeho kultu radikální upřímnosti už zhruba pět let. Spoustu z toho, co uvádí v této knize, se naučila vlastním praktikováním upřímnosti a komunikací s dalšími upřímnými lidmi. Jsme jedni z nejhloupějších lidí, které byste kdy mohli potkat. A to ještě zdaleka nejsme vyléčení ze své chytrosti. Stále si navzájem musíme připomínat, jak chytrost blokuje naši moudrost. Stále ještě se potřebujeme soustavně cvičit, abychom setrvávali uzemnění v pozorování, takže se nějaká ta moudrost objeví, tu a tam, víceméně sama od sebe. V této knize Susan používá svou chytrost ve službách toho, co se naučila prostřednictvím pozorování coby hlupák. Je to cesta k vlastnímu uzdravení. Je to program pro zotavení. Odvedla nádhernou práci. Máme to štěstí, že se jí můžeme zúčastnit.

Brad Blanton, Ph.D.,
autor Radical Honesty
(v českém jazyce vyšlo jako Radikální upřímnost:
Jak může říkání pravdy změnit váš život,
MAITREA, 2016)

Úvod

Teď, když se vy čtenáři a já coby autorka pouštíme do bádání, jak žít autenticky, ráda bych se s vámi podělila o některé zkušenosti, jež mě dovedly k tak vášnivému zájmu o toto téma. Vyrostla jsem ve šťastném domově s úžasnými rodiči a třemi sourozenci, kteří mě milovali a podporovali, a přesto jsem stejně pomuchlaná jako všichni ostatní! Moje schopnost být autenticky sama sebou se dostala do ohrožení hned potom, co jsem se narodila. A tehdy jsem začala přijímat soubor chybných přesvědčení o tom, jak svět funguje a jací jsou lidé. Poskládáním střípků z mého raného života na základě vzpomínek mých rodičů se domnívám, že se to seběhlo následovně.

Příběh mojí osobnosti

Když se mě moje maminka snažila kojit, neteklo jí mléko. Coby hladové miminko jsem sála a sála, stále silněji ve snaze získat jídlo, které jsem potřebovala. Bez ohledu na to, jak silně jsem sála, nic nepřicházelo. Cítila jsem frustraci a prázdnotu a zdálo se, že nemůžu udělat nic, abych tomuto pocitu prázdnoty unikla. Bála jsem se, byla jsem zmatená, osamělá a bolavá. I moje maminka cítila bolest, u ní to ale byla bolest z poničených bradavek. Takže mě vzala od svého prsu a do pusy mi vložila kojeneckou lahvičku. Tato zlomová událost v mé malé mysli vytvořila to, čemu teď říkám chybná představa č. 1: Pokud vyjádříš svoje požadavky příliš intenzivně, budeš potrestaná.

Maminka mě stále velmi často chovala v náručí, když ale byla naše těla blízko, cítila ve mně neklidnou energii, která jako by nikdy nenacházela uspokojení. Snažila se mě utěšit a pomoct mi cítit se bezpečně, její úsilí ale bylo marné. Protože jsem byla její první dítě, byla velmi náchylná k nedostatku sebedůvěry ohledně svých mateřských schopností. Cítila jsem to a bála se, že v ní vzbudím ještě nepříjemnější pocity. Tak jsem se snažila vypořádat se se svou neklidnou nespokojeností sama. Řešení, které jsem objevila, bylo většinu času spát, což udržovalo všechny „šťastnými“. Tak se rozvinulo chybné přesvědčení č. 2: Musíš vypnout svoje pocity, abys ve druhých nevzbuzovala nepříjemné pocity.

Poté na scénu vstoupil můj otec. Okamžitě mezi námi vzniklo pouto. Rád mě choval a hrál si se mnou. Mojí oblíbenou hrou bylo, když mě „chytal“ a obklopil mě jemně svým mohutným tělem, abych nemohla utéct. Tato hra byla opravdu krásným způsobem děsivá.

V té době probíhala druhá světová válka a otec byl povolaný do vojenské služby. Nevěděla jsem, co se děje, když se rodiče připravovali na jeho odjezd, ale v mamince jsem cítila hluboký smutek, protože měla obavy, že ho ztratí. Jednoho šedého listopadového dne roku 1944 jsme my tři jeli na nádraží, odkud otec odjížděl. Byla jsem úplně klidná až do posledního okamžiku, než nastupoval do vlaku. V tu chvíli jsem si poskládala všechny dílky dohromady a uvědomila si, co se děje. Jak od nás pomalu odcházel, začala jsem křičet: „Tati, nechoď nikam! Tati, neodcházej!“ Ale nehledě na moje protesty se vydal na cestu a vylíhlo se chybné přesvědčení číslo 3: Bez ohledu na to, jak moc něco chcete, ani když křičíte ze všech sil, nezískáte to. Obzvlášť to platí v případě, že to opravdu, opravdu hodně chcete.

S maminkou jsme to přečkaly docela v pohodě, tatínek se nakonec vrátil a náš život se zase dostal do zaběhnutých kolejí. V té době jsem začínala chodit na základní školu. Byla to doba, kdy jsem byla velmi všímavá a zvídavá na všechno a všechny a fascinovaná podobnostmi a rozdíly mezi lidmi. Zaregistrovala jsem u svého táty něco, co mě silně rozrušilo. Měl to, čemu jsme v naší rodině říkali „jeho nálada“. Byl rozpačitý a kajícný ohledně této charakteristiky, ale nechránil mě před strachem pokaždé, když na mě zvýšil hlas: „Susan, přestaň!“ Stále ho slyším, jak se na mě obořil, když ho moje požadavky na pozornost začínaly obtěžovat. (Přestože přesvědčení č. 1 a č. 2 zakazovaly obtěžovat druhé, platila pouze na skutečně hluboké a důležité potřeby. Mohla jsem se klidně dožadovat banálních věcí.)

Výbuchy tátovy prchlivosti mě děsily – i když teď vím, že byly relativně mírné ve srovnání s jinými otci. Začínala jsem ale být prozíravé dítě, takže místo abych cítila strach, rychle jsem se naučila, že je mnohem příjemnější vést si vnitřní debatu o tom, jak stupidní jeho výbuchy jsou. Vzpomínám, jak jsem si myslela: „Vytáčí se kvůli takovým hloupostem.“ Jednou nebo dvakrát jsem dokonce prohodila nahlas něco kritického. Táta hlasitě vypočítával „co by se bývalo mohlo stát“ jako důsledek něčeho, co jsem udělala, a já měla tu troufalost zakřičet na něj: „Dobře, to se mohlo stát, ale nestalo!“ Podruhé nebo potřetí, když jsem to udělala, jsem dostala facku přes celou pusu. Z těchto zkušeností vzešla chybná přesvědčení č. 4 a 5: Bolestivým pocitům se můžeš vyhnout tak, že budeš ostatní odsuzovat nebo kritizovat, ale není bezpečné odmlouvat naštvanému člověku. Lepší je prostě zachovat si chladnou hlavu.

Upřímná komunikace se stává
vaším „cvičením všímavosti“ – vaším prostředkem pro všímání si, čemu se vyhýbáte (vaše iracionální strachy) a jak se s tím vypořádáváte
(vaše vzorce kontroly).

Za svůj život jsem posbírala ještě několik dalších nefunkčních přesvědčení, ale těchto pět stačí, abyste si dokázali udělat představu, jak jsem se naučila, že není bezpečné cítit a projevovat své skutečné pocity. Můj příběh také ukazuje, jak jsem se naučila strategie pro zachování bezpečí a kontroly nad situací: nevyjadřováním svých přání nebo zlosti a používáním kritiky, když jsem se opravdu bála. Následující roky jsem prožila zdokonalováním těchto strategií. Výsledkem bylo, že ačkoli tam někde uvnitř byla hluboce cítící, starostlivá, milující, trpící, bázlivá lidská bytost, navenek jsem po většinu svého života ukazovala schopnou, inteligentní, nápomocnou, přemrštěně se ovládající milou holku. Proto se s takovým nadšením zastávám praktikování Prober se! do vlastní opravdovosti – protože po tak velkou část svého života jsem obývala jen pár z mnoha místností svého emocionálního domova.

Coby psychoterapeutka jsem během své dosavadní třiačtyřicetileté praxe samozřejmě pozorovala, že nejsem osamocená v této hře omezování sebe sama v zájmu zachování vlastní bezpečnosti. Je součástí lidské pouti začínat celí a pak v reakci na skutečnou nebo imaginární bolest postupně odsekávat části sebe samých a zbytek svého života trávit hledáním toho, co jsme ze sebe odetnuli, pohřbili a zapomněli. Dokonce mnohé kultury podle všeho fungují v rámci pouze omezeného pásma celkové lidské zkušenosti. Promítáme tedy na druhé to, co nemůžeme cítit, prožívat a přiznat si sami v sobě. Války a konflikty jsou výsledkem, zatímco niterně neustále toužíme po míru.

Prober se! je o navrácení, vzkříšení a opětném prožití těchto našich pohřbených součástí. Na své vlastní cestě jsem dosud nastudovala a použila spoustu metod. Po letech zkoumání jsem zjistila, že nejrychlejší a nejlepší cesta k celistvosti je upřímná komunikace se sebou i s druhými. Při snaze řídit se tímto jednoduchým návodem se budete samozřejmě muset potýkat se všemi způsoby, jak jste sami sebe odstřihli od pravdy svých prožitků. Takže upřímná komunikace se stává „cvičením všímavosti“ – vaším prostředkem pro zjišťování, čemu se vyhýbáte (vaše iracionální strachy) a jak se s tím vypořádáváte (vaše vzorce kontroly).

Používání upřímnosti k setrvání u vlastních prožitků

Tyto dovednosti jsou způsobem
používání řeči tak, aby vámpomáhala zůstat u vašich momentálně prožívaných zkušeností.

Upřímná komunikace není jen nejrychlejší, nejpřímější cesta k celistvosti, je také nejméně nákladná. Bez nutnosti trávit roky v ordinaci terapeuta se můžete naučit soubor komunikačních dovedností, jež vás dovedou k pravdě vašeho přítomného prožitku a pryč z marastu posuzování, zobecňování, představ, co by jak mělo být, hodnocení a vysvětlování toho, proč jste takoví, jací jste. Tyto dovednosti jsou způsobem používání řeči tak, aby vám pomáhala zůstat u vašich momentálně prožívaných zkušeností – vašich zrakových, sluchových, čichových, hmatových vjemů, toho, co cítíte, na co si vzpomínáte, co tušíte a vnímáte prostřednictvím své intuice. Tyto techniky se můžete naučit za poměrně krátkou dobu, protože spousta jiných průzkumníků už vám zmapovala cestu. Buddhistická meditační praxe, Gestalt terapie, jungiánská analýza, senzorické vnímání, Reichova terapie a bioenergetická tělesná terapie – to jsou hlavní východiska pro práci, kterou nazývám Prober se! (v anglickém originále Getting Real, pozn. překl.).

Upřímná komunikace tak dobře funguje jako cesta vývoje proto, že když jdete hluboko a trpělivě do prožitku, plně ho procítíte, aniž byste unikli do nějakého vzorce kontroly, změní se! Nežertuji. Cesta ven vede skrz ponoření se do hloubky. Objevíte tuto pravdu sami, až se budete věnovat těmto technikám – říkám jim deset ryzích dovedností  – popisovaným v této knize. Některé z těchto dovedností vyžadují dost odvahy. Jiné skutečně cestu usnadňují a činí upřímnost méně hrozivou. Když je budete používat společně, zjistíte, že se vzájemně podporují a činí celý proces upřímného jednání velmi oživující a méně děsivý, než byste si možná představovali.

Proces probírání se do vlastní opravdovosti bude probíhat rychleji, pokud máte zkušeného kouče nebo učitele, aby vám pomohli vyhnout se nástrahám sebeklamu, a bezpodmínečně to vyžaduje minimálně jednoho nebo dva další odhodlané lidi, kteří budou souhlasit, že tuto cestu podniknou s vámi. Takže až si přečtete tuto knihu, určitě se o ni podělte s někým, kdo by mohl být potenciálním kandidátem na roli „odhodlaného souputníka“.

Prober se! fungovalo a stále funguje mně a stovkám dalších lidí, které jsem touto metodou prováděla. S pokračováním v této práci stále zjišťuji, že my lidé máme mnohem větší potenciál, než jaký si sami připisujeme. Je o tolik víc lásky, kterou můžeme cítit, o tolik víc skutečnosti, kterou můžeme vnímat a prožívat, o tolik víc nadšení a energie, jež můžeme pociťovat a vibrovat jimi. Jediné, co potřebujeme, je opravdová zvídavost, otevřenost vůči experimentování a ochota prožívat s vědomou přítomností vše, co se odehrává. Cenou, kterou obdržíte za toto úsilí, je hluboká a trvalá důvěra v sebe samé a v život, kterou vám nikdy nikdo nemůže vzít.

Potřebujeme jen opravdovou
zvídavost, otevřenost vůči
experimentování a ochotu vědomě
prožívat vše, co se děje.

Prober se! rozvíjí vaše sebeuvědomění. Zapojujete se s ostatními do vztahu, jemuž říkám sociální meditační praxe, kdy se navzájem podporujete v odstraňování představ o sobě a svých snah být „lepší“ a s rizikem jdete do toho být zkrátka takoví, jací jste. Výsledkem je seberealizace – probuzení k životu těch vašich částí, o nichž jste se domnívali, že je musíte skrývat, abyste přežili. A mám na mysli všechny části, nejen ty příjemné. Seberealizace vás také zavádí zpátky k jednoduchému, přímému vnímání sebe sama jako bytosti stále víc osvobozené od vašeho dosavadního příběhu a omezujících přesvědčení, jež jste nasbírali cestou. Než se ale od nich budete moct osvobodit, musíte být ochotní zkoumat, experimentovat a objevovat, kde je blokován váš přirozený tok energie. A abyste se osvobodili, musíte pocítit, v čem přesně nesvobodní jste.

Všichni jsme pokrytci

„Mělo by“ nám brání vnímat náš
život takový, jaký skutečně je – a v souladu s tím jednat. „Mělo
by“ je přetvářka.

Co si jen vzpomínám, vedla jsem vždycky boj za odhalení skutečnosti, že my všichni jsme do určité míry pokrytci. Žijeme ve světě, jenž testuje náš pocit morální zásadovosti na každém kroku. Říkáme, že si ceníme čistého životního prostředí, ale masově jezdíme auty a létáme letadly. Říkáme, že si ceníme demokracie, ale tajně si chceme prosadit své. Říkáme, že si ceníme upřímnosti, často ale potlačujeme své skutečné pocity, abychom se vyhnuli konfliktu. My všichni kážeme jednu věc a děláme jinou. Naučit se žít v mezeře mezi našimi ideály a naší skutečností je, zdá se, kóanem naší doby. Tento proces je skutečným významem rozvážnosti – schopnosti upřímně čelit realitě našich svízelných situací bez přenášení viny na nějakou vnější sílu a bez vyhlížení kouzelné záchrany z výzev života v morální celistvosti.

Za léta své praxe psychoterapeutky, konzultantky pro týmovou spolupráci, mluvčí a vedoucí seminářů jsem zjistila, že z dlouhodobého hlediska je mnohem užitečnější vnímat a realisticky přijímat to, co je, místo zaměřování se na to, co by být mělo. „Mělo by“ nám brání vnímat, jaký náš život skutečně je – a v souladu s tím jednat. „Mělo by“ je přetvářka. Říkáte-li si, že byste „měli být velkorysejší“, je to způsob klamání sebe sama a druhých myšlenkou, že chcete být velkorysí. „Mělo by“ rovněž ospravedlňuje nekonání v situaci, jež se stala neúnosnou. „Neměl bys se mnou takhle jednat.“ Takže se zaměřujete na to, co by měl nebo neměl dělat, místo na vlastní zlost, a propadnete pocitu ublíženosti, oprávněnosti a uvíznutí ve slepé uličce. „Mělo by“ vám brání chopit se vlastní síly tvořit si život takový, jaký chcete. Udržuje vás ve stavu popírání vašich momentálních pocitů a situace.

Jakmile se přestanete snažit
ovlivňovat realitu tak, aby
vyhovovala vašim představám
a ideálům, a dovolíte si vnímat,
cítit a projevovat to, co je, pocítíte
větší sílu vypořádat se účinně se
svou současnou situací.

Prober se! slouží jako protilátka k tomu sebeklamu, který udržuje lidi v pocitu bezmoci a ochromení. Jakmile se přestanete snažit ovlivňovat realitu, aby vyhovovala vašim představám a ideálům, a dovolíte si vnímat, cítit a projevovat to, co je, pocítíte větší sílu vypořádat se účinně se svou současnou situací. Už nikdy neuvíznete ve slepé uličce ani vás nezahltí nedořešené záležitosti. Budete se účastnit tohoto širého evolučního tance zvaného život. Naučíte se sami sobě důvěřovat, že jste schopni zvládnout všechno, co se vám přihodí – protože vás nebudou omezovat vaše představy o tom, co by se mělo stát. Budete otevření vůči objevování, co vám každá nová situace odhaluje. Budete prožívat svou jedinečnost. Vaše cesta bude cestou vašeho srdce.

V tomto procesu můžete občas padnout a přijít k úrazu, jako když se učíte jezdit na kole. Když ale vstanete a oprášíte se, zjistíte, že bolest doprovází krásná nová zkušenost, kterou byste nikdy nemuseli prožít, pokud byste vůči ní nebyli otevření.

Jste v pořádku právě takoví, jací jste

Při pořádání seminářů Prober se! jsem se naučila, jak volní si lidé připadají, když vnímají, cítí a projevují své vnitřní prožitky poté, co svolili, že na den nebo dva odloží stranou své běžné konvence zdvořilosti a přiměřeného chování. Většinu lidí ohromí zjištění, že se cítí v pořádku a v pohodě právě takoví, jací jsou – bez jakýchkoli příkras. Mým záměrem při psaní této knihy je pomoct vám uvědomit si, že ať se na své životní pouti nacházíte kdekoli, můžete se také uvolnit a přestat se snažit být kdekoli jinde. Tím je myšleno to, co je. Chci po vás, abyste přestali bojovat s tím, co je, abyste mohli:

Uvolnit se a užívat si sami sebe.

Vypořádat se realisticky a tvůrčím způsobem s pravdou své existence (místo abyste čekali s podniknutím nějakých kroků, až budete „lepší“ nebo až někdo jiný udělá to, co se od něj čeká).

Dovolte si být vnímáni a milováni (abyste zjistili, že jste nejlíbeznější, když jste nejotevřenější a nejpřímější).

Být přítomní v každém okamžiku svého života (neomezovaní svou posuzující a srovnávající myslí, jež by vám říkala, že nejste dost dobří).

Důvěřovat sami sobě, že „překročíte budoucí mosty, až k nim dojdete“ (místo abyste se obávali něčeho, co nemůžete předvídat nebo mít pod kontrolou).

Cítit klid a sebepřijetí (po většinu času).

Nejlíbeznější jste, když jste
nejotevřenější.

Práce na probírání se do vlastní opravdovosti znamená věnovat pozornost tomu, co vnímáte, a komunikovat o tom – o svých tělesných vjemech, o svých pocitech a myšlenkách a o záležitostech, jež se odehrávají kolem vás. Když používám výraz práce, nemíním tím nějaké obtížné zápolení. Nemám tím na mysli vyvíjení úsilí. Nemyslím tím pracovat proti sobě. Pokud se při něčem takovém přistihnete, mějte se na pozoru. Vaše síla uzdravit jakoukoli tendenci bojovat sami proti sobě spočívá ve vaší schopnosti být si vědomi toho, co je, bez pochvalování nebo obviňování. Prostý akt uvědomování si vám poskytuje obrovskou svobodu. Vaše svoboda bude ještě větší, pokud se podělíte s ostatními o to, jak prožíváte své uvědomování. Ráda říkám, že svoboda je jen jiné označení pro nemít co skrývat. Zvu vás, abyste vystoupili ze skrývání a znovu se spojili se svou základní svobodou, živostí a důvěrou v sebe i ostatní.

Na pomoc s vytvořením hravého, bezpečného prostředí pro praktikování Prober se! jsem vymyslela dvě karetní hry. Domnívám se, že je důležité, abychom se při učení a práci bavili. První z nich, Prober se! (v originále Getting Real Card Game, pozn. překl.), je možné hrát s několika přáteli nebo členy rodiny. Je to skvělý způsob zábavy se současným praktikováním deseti ryzích dovedností. Druhá, zvaná Pravda v akci (Truth at Work Card Game, pozn. překl.) je pro lidi na pracovišti. Používám tuto hru už několik let úspěšně ve spojení se svými výcvikovými projekty týkajícími se teambuildingu a komunikace. Tyto karty si u mě můžete objednat prostřednictvím objednávkového formuláře uvedeného v dodatku C.

Pořádám také jedno a dvoudenní semináře pro pracovní týmy a veřejnost a dvoudenní semináře pro páry. Pokud vás hravá práce Prober se! oslovuje, kontaktujte mě, prosím, kvůli dalším informacím. Ráda za vámi přijedu a uspořádám u vás workshop nebo výcvikový program. Susan Campbell, 4373 Hessel Ct. Sebastopol, CA 95472. Tel.: (707) 829-3646. E-mail: drsusan@susancampbell.com. Webové stránky: www.susancampbell.com a www.thegettingrealgame.com.

Jak je tato kniha uspořádaná

Hlavní část knihy (2. až 11. kapitola) je zasvěcená popisu deseti ryzích dovedností a vysvětlení, jak a kdy je používat. Každá z těchto kapitol obsahuje sebehodnotící dotazník, aby vám pomohl zjistit, jak jste na tom ohledně právě probírané dovednosti. Kapitoly také obsahují příběhy skutečných lidí (jejichž jména a identifikační údaje byly pozměněny), kteří se úspěšně naučili používat tyto dovednosti, a také cvičení, jež můžete provádět sami nebo s partnerem, abyste si každou dovednost procvičili. Každá kapitola je zakončena krátkým shrnutím podstatných bodů pod označením „Ve zkratce“.

Dodatky na konci knihy obsahují další zdroje na podporu procesu Prober se! V dodatku A najdete seznam souvisejících knih a seminářů. Dodatek B obsahuje komunikační zásady, které používám na svých seminářích spolu s instrukcemi, jak můžete založit vlastní skupinu za použití těchto zásad a karetní hry Prober se! Dodatek C obsahuje popisy dvou interaktivních karetních her, jež jsem vytvořila a které si můžete koupit a hrát je se svými přáteli nebo spolupracovníky. Obsahuje také objednávkové informace a stránku, kterou můžete použít pro objednání.

1. kapitola

Jak přestat být přijatelní a začít být skuteční

Už jste někdy

byli znudění při poslouchání někoho, ale dělali, že vás to zajímá?

předstírali, že máte někoho rádi víc, než jste ve skutečnosti měli?

předstírali, že máte někoho rádi méně, než jste ve skutečnosti měli?

měli problém připustit, že nevíte něco, co byste vědět měli?

měli problém připustit, že jste se mýlili?

měli problém požádat o to, co jste chtěli?

předstírali štěstí, zatímco jste se cítili smutní?

měli problém připustit, že vás někdo přitahuje, dokud jste nezjistili, co cítí on k vám?

měli problém říct ne nebo si vyznačit své hranice?

měli problém říct svému sexuálnímu partnerovi, že nejste spokojení?

reagovali defenzivně, když jste si mysleli, že jste kritizováni?

měli problém projevit svou zlost, žárlivost nebo bolest?

měli problém vyjádřit svou lásku, starostlivost nebo zranitelnost?

měli problém říct někomu něco, o čem jste se báli, že by mu to mohlo ublížit?

Nejvíc ze všeho lžeme proto,
že náš pocit bezpečí a sebeúcty
závisí na našem pocitu, že máme
svůj život pod kontrolou.

Pokud jste odpověděli ano na mnohé z těchto otázek, buďte bez starosti, nejste v tom sami. Kladu tyto otázky stovkám lidí na přednáškách a seminářích a téměř každý odpovídá na většinu z nich kladně. Ano, my všichni lžeme, přikrášlujeme, předstíráme nebo zatajujeme. Proč? Nejběžnější důvody, které lidé uvádějí, jsou:

vyhnout se zraňování pocitů lidí

vyhnout se tomu, aby vypadali pošetile

vyhnout se konfliktu, nesouhlasu nebo pocitu zlosti

zajistit, aby věci dopadly dobře

vyhnout se pocitu, že nemáme věci pod kontrolou.

Lžeme, abychom se vyhnuli čemukoli, co vnímáme jako nebezpečné – pro naše ego, pro naše pohodlí, pro naše bezpečí. Nejvíc ze všeho lžeme proto, že náš pocit bezpečí a sebeúcty závisí na našem pocitu, že máme věci pod kontrolou – to, jak na nás druzí reagují, jestli vypadáme chytře nebo pošetile, jestli dostaneme, co chceme.

Prober se! v praxi…

Když lidé odhodí scénář
a odevzdají se přítomnému
okamžiku, dojde najednou
k uvolnění spousty tvůrčí energie
a něco se může odehrát.

Své první koučovací sezení jsem měla s jedním řídícím pracovníkem ze společnosti Fortune 100. Sešli jsme se, abychom si prostudovali výsledky ankety, z níž chtěl od svých zaměstnanců zjistit zpětnou vazbu o své efektivnosti na vedoucí pozici. Jakmile jsme se posadili, oznámil mi, že se na výsledky průzkumu ještě nepodíval. Bezprostředně jsem zareagovala. Neměla jsem z toho radost! Minulý týden jsme se dohodli, že si oba prostudujeme výsledky ankety jako přípravu na tuto schůzku. V těle jsem cítila rozrušení a příval horka. Prožívala jsem směsici zlosti a zklamání. Řekla jsem si v duchu: „Tohle jsem nečekala. Nechci mít tuhle schůzku, jestliže není připravený.“ Místo toho jsem zamumlala: „A proč? Nezajímá vás, co si o vás vaši lidé myslí?“ Usmál se rozpačitě, podíval se na podlahu a řekl cosi o tom, že neví, kam dřív skočit. Tak jsem předstírala pochopení.

V tomto bodě rozhovoru jsem naštěstí pocítila potřebu odskočit si na toaletu, tak jsem se omluvila a vzdálila. Dala jsem si čas ujasnit si, co vlastně prožívám. Párkrát jsem se zhluboka nadechla a vrátila se do naší zasedací místnosti. Podívala jsem se klientovi do očí a řekla mu: „Leo, mám zlost a jsem zklamaná, že jste si nepřečetl, co o vás vaši lidé napsali.“ Jakmile jsem ta slova pronesla, věděla jsem, že budu v pohodě. Pocítila jsem velkou úlevu v těle a vrátilo se mi jasné uvažování. Čekala jsem na jeho reakci. Několik vteřin tam seděl a jen se na mě díval. Pak řekl něco, co jsem nečekala: „Děkuji, tohle jsem potřeboval slyšet.“ Oba jsme si s úlevou vydechli, když jsem prohlásila: „Dobrá, když jsme tohle vyřešili, pustíme se do práce?“

Moje chování během první části setkání bylo typické pro mnohé z nás. Snažíme se o sebeovládání, místo abychom si připustili, že jsme rozrušení nebo zmatení. Místo abychom se podělili o své pocity a myšlenky, snažíme se zajistit nějaký předvídatelný výsledek (chtěla jsem mu být sympatická a chtěla jsem, aby schůzka probíhala hladce). Komunikujeme se záměrem kontrolovat místo se záměrem navázat kontakt, porozumět si. Ale dokud nepodstoupíme riziko autentického sdílení, nic skutečného se nemůže stát. Jsme jako herci čtoucí ze scénáře. Když lidé odhodí scénář a odevzdají se přítomnému okamžiku, dojde najednou k uvolnění spousty tvůrčí energie a něco se může odehrát.

Jak mi ukázala schůzka s Leem, upřímné vyjádření pocitů také pomáhá odstranit mlhu, jež zahaluje naše vnímání toho, co je – zejména, pokud vyjádříme něco, co jsme si nechávali pro sebe nebo se na to snažili nemyslet. Jakmile jsem dala najevo svou zadržovanou zlost, byla jsem schopná tyto pocity opustit a mohla jsem pak Leovi věnovat mnohem větší pozornost.

Nové lidské schopnosti

V polovině devadesátých let jsem vedla tříletou výzkumnou studii „nových lidských schopností“, které lidé potřebují rozvíjet, aby přežili a dařilo se jim ve světě překotných změn a nadbytku informací. Na základě dotazování přibližně pěti stovek lidí tento průzkum ukázal, že zhruba 80 procent komunikace člověka je zaměřeno na kontrolu záležitostí, jež jsou ve skutečnosti mimo jeho kontrolu, což znamená obrovské plýtvání lidskou energií.

Realita nějaké situace často neodpovídá našim představám o tom, jak by věci měly být. Ve výše uvedeném příkladu jsem se domnívala, že si Leo měl přečíst výsledky průzkumu. Kam mě to zavedlo? Donutilo mě to chovat se způsobem, který nebyl ve spojení s realitou dané situace ani s mými skutečnými pocity. Pravda často bývá víc matoucí, paradoxní, nepříjemná nebo komplikovaná, než bychom si přáli. Není možné mít ji pod kontrolou. Lidé ve studii, kteří prožívali největší počet bolestných nečekaných překvapení (jako je ztráta práce, rozvod nebo odcizení s odrostlými dětmi) vykazovali největší potřebu kontroly. Zdá se, že čím víc se snažíte, aby realita zapadala do vaší komfortní zóny, tím méně jste připravení vypořádat se se světem plným překvapení, složitostí a změn. Podobně pokud trváme na svých snahách uspořádat své vztahy tak, aby vyhovovaly našim očekáváním, místo abychom je nechali být takovými, jaké právě jsou, můžeme promeškat důležité příležitosti poznat hlouběji sami sebe i druhé.

Když jsem byla na střední škole, zaměřovala se konverzace při našich rodinných večeřích často na otcovu frustraci z vedení společnosti, kde pracoval. Táta byl manažer střední úrovně ve firmě, jež vyráběla a prodávala kalkulačky v době, kdy na trh právě přicházely lepší, rychlejší a levnější počítače. Táta si byl zcela jistý, že pokud jeho společnost nebude naslouchat zákazníkům a nedá jim to, co chtějí, zkrachuje. Každý večer jsem poslouchala, jak se otec rozčiluje na své šéfy – co by měli udělat, kdyby jim to jen trochu myslelo, a co by udělal on, kdyby řídil společnost.

Často jsem se ho ptala: „Nemůžeš jim říct, co si myslíš, místo, abys to říkal nám? Nechtěli by si to poslechnout?“

„Ale ne, jen by mi řekli, abych nebyl tak negativní. A pak bych cítil ještě větší frustraci.“

Když o těchto rozhovorech teď uvažuji, vnímám tátovo chování jako dobrý příklad skrývání skutečných pocitů a myšlenek kvůli udržení pocitu kontroly: všechno to měl promyšlené. Věděl, jací by jeho šéfové měli být a jak by reagovali na jeho nápady. Tím, že mlčel, udržoval si kontrolu. Nikdy neriskoval, že s ním nebudou souhlasit, budou ho kritizovat nebo ignorovat. Setrvával na pozici, kde se cítil příjemně – ukřivděný, ale s pocitem, že má pravdu – až do samého konce, kdy firma zkrachovala a on mohl říct, že to předvídal.

Udržet si věci pod kontrolou nebo se alespoň vyhnout pocitu, že je pod kontrolou nemáme, je nepochybně silná motivace. Poslední dobou ale komunikace zaměřená na kontrolu (nebo absence komunikace jako v tátově případě) začala ztrácet na popularitě. Stále víc a víc lidí se probouzí do skutečnosti, že snaha hrát na jistotu a vyhnout se nežádoucím výsledkům se vám dokáže vkrást za záda a kousnout vás do zadku. Dá se říct, že právě to, čemu se snažíte vyhnout, vás nakonec dostane. Můj otec se snažil vyhnout nežádoucímu výsledku – ztrátě práce. A kam ho jeho chování dovedlo? Skončil ztrátou práce a sebeúcty. Později se nám svěřil, že kdyby jim alespoň řekl, co si myslí, zachoval by si sebeúctu, ať už by ho poslechli, nebo ne. „Přál bych si tehdy vědět to, co vím teď.“

Při provádění mé studie jsem mluvila s mnoha lidmi, kteří si začínali uvědomovat cenu, kterou platí za snahu kontrolovat věci, jež jsou ve skutečnosti mimo jejich kontrolu. Kvůli evolučním silám informačního přehlcení a rychlých, nepředvídatelných změn nyní potřebujeme získat menší připoutanost k tomu, jak by věci měly dopadnout, a komunikovat o tom, co se skutečně odehrává – i pokud je to nepříjemné nebo hrozivé. Takový postoj vyžaduje, abychom brali své předsudky, zaujatosti a představy, jak by co mělo být, s nadhledem, a mohli tak přesně vnímat zpětnou vazbu, kterou dostáváme, místo aby naše vnímání bylo zamlžené tím, co očekáváme, čeho se bojíme nebo co si myslíme, že by se mělo dít. Říkám tomu nové zaměření na komunikační navazování kontaktů. Navazováním skutečných kontaktů se stáváte sami sebou.

Navazování kontaktů versus kontrolování

Na kontrolu orientovaná komunikace je zaměřená na zajištění předvídatelného výsledku. Je to způsob ega-mysli, jak nás chránit před pocity úzkosti nebo nepohodlí tváří v tvář nečekanému nebo neznámému výsledku. Ego-mysl je naší součástí, jež má ráda věci pod kontrolou. Mnozí z nás nevěří tomu, že pokud nezískáme výsledek, ve který doufáme, budeme dostatečně vynalézaví, abychom dokázali přijít s „plánem B“.

Abyste skutečně prožili
opravdový kontakt s jiným
člověkem, musíte společně
vstoupit do říše nejistoty.

Když navazujeme kontakt, ceníme si toho, co je, nad tím, co by mělo nebo mohlo být. Když navazujete kontakt, na rozdíl od toho, když kontrolujete, sdělujete pravdu o tom, co si myslíte, cítíte a vnímáte, jako způsob sdílení informací a navazování emocionálního vztahu – a nikoli jako způsob dosažení konkrétního výsledku. Vyslovujete svou pravdu, aniž byste věděli, jak bude vaše pravda přijata. Když jsem řekla Leovi, že mám zlost a jsem zklamaná, riskovala jsem. Mohl mi říct, že jsem vůči němu nezdvořilá, a odejít. Byla jsem ochotná tuhle příležitost využít, protože jsem věřila, že ať se stane cokoli, budu v pohodě. Věděla jsem také, že kdybych nebyla věrná vlastní pravdě a upřímná vůči Leovi, veškerá další komunikace mezi námi by byla narušená a naše schůzky by nebyly příliš produktivní.

Deset ryzích dovedností

Tato kniha je cosi jako slabikář pro praktikování vědomé, hluboce kontaktní komunikace – toho typu, jenž vás tlačí blíž k oné hraně živosti, kde sami sobě důvěřujete dost na to, abyste říkali svou pravdu, i když si nejste jisti, jak budete přijati, kde se zapojujete do vztahu a komunikace namísto kontrolování.

Abyste skutečně prožili opravdový kontakt s jiným člověkem, musíte společně vstoupit do říše nejistoty. Abych vám pomohla získat odvahu a sebedůvěru žít tímto způsobem, popisuji v této knize deset podstatných životních dovedností, jimž říkám ryzí dovednosti. Ve druhé až jedenácté kapitole probírám těchto deset ryzích dovedností do detailů. Zde vám každou z nich krátce popíšu.

1. Prožívejte to, co je. Když používám výraz to, co je, mám tím na mysli cokoli, co se právě odehrává v přítomném okamžiku – ve vašem těle, ve vaší mysli a ve vašem prostředí, kolem vás. Všímáním si a cítěním toho, co je, se naučíte rozlišovat mezi tím, co skutečně prožíváte ve svém těle, a emocemi z toho, co si vaše mysl myslí, posuzuje, očekává nebo čemu věří, že by se mělo odehrávat. Tato praxe vám pomůže komunikovat o vaší momentální realitě přesněji a upřímněji. Bude vás to udržovat ve spojení s energií vlastního života a učit vás nebýt kvůli svému pocitu pohody až tolik závislí na vnějších zdrojích, jako je to, co si o vás myslí druzí.

Trvání na tom, co chcete,
podporuje vaše právo chtít
to, co chcete – i když si
představujete, že je to nesmyslný
požadavek nebo že je malá
šance na jeho naplnění.

2. Buďte průzrační. Sebeodhalení neboli to, čemu říkám průzračnost, je schopnost odhalit jinému člověku, co jste udělali nebo co vnímáte, cítíte, myslíte si nebo si v daný okamžik pro sebe říkáte. Když sdílíte své myšlenky, vjemy, pocity i úsudky „v zájmu průzračnosti“, máte menší tendenci uvíznout v pasti iluze kontroly. Motivem vašeho sebevyjádření je právě to – sebevyjádření. Neznamená to snažit se lidi donutit ke změně. Výsledkem je, že váš projev s menší pravděpodobností u lidí spustí defenzivní reakci.

Umožnit druhým, aby vás viděli, je také důležitá pomoc v upřímném vnímání sebe samých. Je těžší klamat sami sebe, když jdete na veřejnost s tím, kdo jste.

Volné vznášení požadavků
namísto sebepotlačování
umožňuje vaší energii plynout.
Říkáte ano sami sobě bez ohledu
na to, jak na vaše požadavky
reaguje druhý člověk.

Uznávání rozdílů vám pomáhá
vnímat vztahy mezi věcmi, jež se
mohou jevit jako oddělené nebo
neslučitelné.

Autentičtí můžete být jen
do takové míry, nakolik jste si
vědomi sami sebe.

Používání deseti ryzích dovedností jako cvičení všímavosti