Copyright © 1986 by Radek John

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-585-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-586-1 (mobi)

MOTTO:

Každý člověk na světě se může stát závislý na léku nebo látce ovlivňující psychiku.

Pražský psychiatr

Procento vyléčených toxikomanů je podle světových statistik stejně nízké jako u nemocných rakovinou. Z tohoto hlediska je drogová závislost choroba co do nebezpečnosti s rakovinou srovnatelná.

Pražský psycholog

Věnováno mrtvým a živým.

Jména osob, jejichž životy a někdy smrt se staly předlohou pro tento text, jsou změněna.

TAK TEDY DEFINITIVNĚ. Konec!

Pokusil se znovu vdechnout chladnoucí, ale na tuto čtvrť výjimečně voňavý vzduch počátku léta, nebo spíš tmu, jenže jako by ho tělo přestalo poslouchat. Křečovitá bolest v hrudníku.

Plicní embolie? Takhle to přece nesmí skončit!

Sebral všechnu sílu, co mu zbyla, aby vtáhl trochu vzduchu do plic. Jen zachrčení. Nic víc. A krvavá pěna. Znovu ta bolest. Dlaně přitiskl na prsa, v nichž to teď pálilo k nevydržení. Převalil se na bok. Stará bolest nohou. Ale ta už ho nepřekvapovala. I v šatech cítil vlhkost dlažby oslizlé nedávnou dešťovou přeháňkou.

Jako když pod vodou dojde člověku dech, ale hladina je strašně daleko. Takhle tedy vypadá konec?

Křeč ho zkroutila tak, že udeřil hlavou do popelnice.

Musí se plavat. Plavat nahoru, i když má člověk pocit, že už nemůže. Já nechci umřít. Pomozte mi někdo, proboha!

Byl by křičel na celou tu pustou ulici osvětlenou třemi zářivkami z deseti. Na popelnice, špinavé výlohy, temná okna suterénních bytů. Na rohu, kde ležel, největší tma. Hučení porouchané výbojky.

Nebo je to uvnitř? V hlavě? Odlesky světla reflektoru z nedaleké stavby metra. Obloha zpola zakrytá lešením proti padající omítce. Zápach odpadků. A ta hnusná krvavá pěna u pusy.

Pomozte mi, sakra! Všichni zalezlí doma u televizí nebo v peřinách.

Znovu zalapal po dechu. Nedokázal ze sebe vypravit jedinou hlásku.

Jak jsem se tu vlastně octl? Výkladní skříň něčeho, co zřejmě byl kdysi obchod, a puch rozkládající se moči. Nejspíš mě vytáhli na ulici, sotva jsem se předávkoval. Aby policajti náhodou nespojovali mou smrt s bytem, kde jsme byli. Bestie! – Copak ani nezavolali doktora? Debilové. Teď by nejspíš uvítali, kdybych umřel! Odpadlo by nebezpečí, že přiznám, kde jsem byl. A celá obrovská flaška s perníkem bude jenom jejich! Zásoba nejmíň na měsíc!

Klapot střevíčků. Jak radistovo SOS.

Pokusil se nadzdvihnout, ale ruce se pod ním podlomily. Padl temenem na dlažební kostky.

Zatraceně! Překulit tělo do cesty těm dvěma párům nohou v mini! Z parníku nebo diskotéky, blesklo mu hlavou. V takové noci bez doprovodu?

Chichotání.

Michal se nezmohl na víc než hlasité zachrčení.

Smích majitelek střevíčků utichl v jediném zlomku vteřiny. Dva páry zřejmě krásně opálených nohou jak čtyři solné sloupy.

Proboha, dělejte něco!

Mluvit nemohl. Jen sípání. Marné pokusy o nadechnutí.

Umřu, bliklo mu znovu výstražně v mozku. A pak se v něm všechno sevřelo, až mu vytryskly slzy. Zkroutil se, přitáhl kolena k bradě, prsty křečovitě zaťal do nohou. Lýtka i stehna v jediném ohni.

Proboha!

Ani bolest v plicích nepomíjela. S koleny přitlačenými k hrudníku už opravdu není žádná šance znovu popadnout dech.

V jediném zlomku vteřiny ztratím vědomí. A dál už nic.

Vykopl ty zatracené nohy někam od sebe.

„Je ožralej, pojď…,“ zaznělo kdesi nad levou minisukní a bílým trikem s hlubokým vykrojením pod paží. Prsa bez podprsenky, dlouhé černé vlasy, zděšení v obličeji.

Nána!

„Co když ho někdo přepad?“ řekla ta druhá. Rudé triko s kaligrafickými znaky čínského písma.

Přepad, zajásal v duchu Michal.

„Cože? – Co když ještě někde tady…“ Poplašené kvokání zděšené černovlásky a vzápětí klapot střevíčků někam do ztracena.

Přece mě tu nemůžou jen tak nechat!

Stepování druhých střevíčků, které vyrazily za prvními. Blonďaté vlasy svítící v polotmě. Zrychlující se virbl podpatků na dláždění. Jako by každá rána zasáhla Michalovu lebku.

„Počkej, Evo, počkej!“ zařičela blondýna hlasem teď už také roztřeseným hrůzou.

Eva, uvědomil si ještě, než ztratil vědomí. Eva!

Z parníku přistávajícího u mola se výbuchy přiopilého veselí mísily s poslední melodií té večerní plavby.

„Co je vám? Pane?“

Kdosi ho pleskal po tváři.

Doktor?

Bolest v prsou, jako kdyby mu někdo vzal plíce do dlaní a vší silou stiskl. Zkažený dech psa zvědavě čichajícího k Michalovi.

„Aragaku, fuj!“

Jakýsi vyjevený šedesátník s bříškem, které nezakryje ani staré sako, a pečlivě pěstovaným knírkem.

Na procházce se svým miláčkem?

Ty dvě krávy ani nezavolaly sanitku? Eva!

Zasténal, jak se marně pokusil říct, že potřebuje doktora.

„Jste opilý?“

Zavrtěl hlavou, ale ten pohyb rozpoutal jen novou vlnu bolesti.

„Potřebujete doktora?“

Hladina vody prosvětlená sluncem. Paprsky rozlámané vlnkami. Ještě pár okamžiků vydržet a pak… zhluboka nadechnout. Taková nádhera. Kolikrát jsem tohle zažil? Povinné soboty a neděle na chatě, abych byl pod dohledem.

Jenže jak dlouho bude ještě trvat, než přijede doktor? Možná se už nikdy nevynořím. Studený pot po celém těle. Nebo jen vzlínající vlhkost ze spár dlažebních kostek?

Běž už, proboha! Co stojíš, idiote!

Chlápek se psem na řemenu bezradně přešlapoval. Rozhlížel se po nějaké telefonní budce. Na okamžik měl dojem, že začíná cítit známou bolest u srdce. Nebo že se každou chvíli může ozvat. Jako ráno. Sednout si aspoň na chvíli. Než se zas zklidní tep. Přestat konečně s těmi prokletými cigaretami. Dřív, než bude pozdě. Než budu ležet na chodníku stejně bezmocně jako tenhle, vyrojilo se mu v hlavě.

Michal zalapal po dechu, jeho tělo se znovu prohnulo do oblouku a dopadlo na dlažbu.

Teprve tohle uvedlo vyděšeného majitele psa do pohybu. Srdce nesrdce. Rozběhl se, ještě ani nevěděl kam. Štěkající pes za ním.

Kde je tady budka, zatraceně, přemýšlel Michal. Jak dlouho se to vůbec ještě dá vydržet?

Chlápek najednou prudce změnil směr. Na okamžik vypadal, že jenom zavrávoral, ale pak zamířil místo ke vzdálenému náměstíčku k nejbližšímu oknu. Zaklepal na sklo.

Víc! vztekal se v duchu Michal. Od zatelefonování ještě dvacet minut… Najednou strašlivě toužil vynořit se z toho kalného snu.

Kolikrát jsem se před partou tvářil, že mi na životě nezáleží? – Jenže to mi ho nikdo nebral.

V okně tma. Bez jediného zvuku. Jen ozvěna aut řítících se kamsi po nábřeží.

Byl by zoufalstvím, bolestí a bezmocí mlátil hlavou o chodník.

Chlápek se psem vykročil zmateně ulicí.

Další okno.

A další.

„Chuligáni! Jděte si vyvádět jinam!“ Obludná hlava s natáčkami. Ječivý řezavý hlas, jako když se cirkulárka zakusuje do dřeva.

„To ne, prosím…“

Prokristapána, než se vyžvejkne, šílel Michal.

„Támhle leží mládenec, který potřebuje sanitku. Zavolala byste laskavě číslo sto padesát pět?“

„Nemám telefon.“

A prásk. Zavřené okno. Tma.

Tma!

Místo prosluněné hladiny větší a větší hloubky. Strašlivé ticho! Jen vyděšený chlápek cupitá kamsi ulicí. A tramvaj zazvonila ve stanici u Palackého mostu.

To není voda, ale hlína. Zasypali mě? Zbavili se mě? Přece jen to dokázali.

Ale já pořád žiju. Kdyby mě sloupec hlíny netlačil na prsa, mohl bych dýchat.

Nebreč, mami! Já žiju. Zachraňte mě! Dostaňte mě z toho!

Někde nalevo v hlíně zašustila myš. Ne myš, krysa.

A druhá.

Pomoc!

Kouše mě do nohy! Teče mi krev, spousta krve z žíly do stříkačky. Všechno je naopak. Odházejte tu hlínu! Policajti! Protivný zvuk policejní sirény, před kterým není kam uniknout. Pronásledují nás. Určitě. Když jede policejní auto jen tak okolo, zvuk sirény zesiluje a zase slábne. Ale teď! Stále to ohlušující ječení. Jdou po nás!

Ticho!

Nechte mě! Všechno se kolébá. Zvedá se mi žaludek.

Otevřel oči. Uzounký prostor okolo. Otřásající se rakev.

Bílá. I ten člověk sedící u mne je bílý. Jen pohublý vizionářský obličej, vykukující z pláště, má nádech do žluta. Upřené oči, jako by mě chtěl uhranout. Na obličeji mi drží něco černého, přisátého k puse i k nosu.

Sanitka, pochopil konečně. A dýchací přístroj.

Vůz rychlé zdravotnické pomoci s modrým majákem a spuštěnou sirénou letěl nočním městem.

„Klid, klid… za chvíli tam budem,“ řekl člověk v bílém.

Za chvíli byla ale v Michalově dlouhém polovědomém tápání doba k nepřežití. I s dýchacím přístrojem měl dojem, že se dusí.

Dělejte něco! Jste přece doktor, chtělo se mu křičet.

Jako kdyby doktor byl všemocný.

Obličej pevně sevřený gumovou maskou dýchacího přístroje. A přece měl Michal pocit, že musí co chvíli omdlít z nedostatku kyslíku.

Zdravotník sklánějící se nad nosítky si z toho okamžiku zapamatoval jen Michalovy vyděšené oči. A sucho na patře jako pokaždé, když jde o minuty.

Proč se mnou nic nedělá? Proč mi nepomůže? Aspoň nějakou injekci! Nebo na to opravdu nic víc není? přemýšlel Michal. Netušil, že muž se psem konečně našel suterénní byt, z kterého jej nechali zavolat záchrannou službu právě v tu osudnou chvíli, kdy si dispečerka nervózně pohrávala s propisovačkou a v duchu jako už tolikrát opakovala: aspoň deset minut ať nikdo nevolá. Deset minut… První záchranný vůz s lékařem, ze tří, které má noční služba v Praze k dispozici, musela odeslat do Blanické – únik plynu v bytě, druhý k pobodané manželce notorického alkoholika ve Starostrašnické, třetí k autonehodě v Dejvické ulici. I ostatní rychlopřevozové vozy, jezdící ve složení řidič a zdravotník, byly v té chvíli u případů. Končil rušný páteční večer začátku léta. Nezbývalo než čekat, až některá ze sanitek odveze pacienta do nemocnice. Konečně na dispečerském stole blikl světelný signál. KQZ 134 se vrací na stanoviště. Dispečerka zapnula vysílačku.

„KQZ 134, KQZ 134 pojedeme Gorazdova ulice, mladík v těžkém stavu u domu číslo 10.“

V rychlopřevozovém voze KQZ 134 doktor nesloužil. Nestojí už za to, aby se ještě o něco pokusil, napadlo

Michala. S vytřeštěnýma očima pozoroval muže v bílém. – I sirénu vypnuli.

Nevěděl, že dispečerka, sotva jí na stole blikl signál označující výjezd sanitky k případu, oznámila resuscitačnímu oddělení: „Vezeme vám mládence v těžkém stavu.“

O jeho životě a smrti se teď rozhodovalo tři kilometry od místa, kterým právě projížděla sanitka. V chodbě, kde sestřičky připravovaly lůžko pro příjem, odkrývaly tabla s nástroji a léky, přikrytá před prachem, zkoušely dýchací přístroj.

Vlastně měl Michal přece jen štěstí. Lůžko na resuscitačním oddělení bylo té noci poslední volné lůžko pro akutní případy ve všech nemocnicích Prahy a Středočeského kraje.

Jakési auto zřejmě s opilým řidičem se motalo v křižovatce. Řidič sanitky KQZ 134 prudce přibrzdil a znovu zapnul sirénu, kterou z ohleduplnosti ke spícím Pražanům vypínal na rovných a přehledných úsecích.

Že si nedají pokoj, napadlo Michalova otce, kterého probudila siréna vozu KQZ 134. Vstal a šel zavřít okno do ulice. Na Michala si nevzpomněl. Už se mu dařilo myslet na něj co nejméně. Kéž by se to konečně naučila i žena. Než znovu usnul, přemýšlel, jak ji zas po dlouhé době přimět k milování.

Rozhoupaný svět náhle zmrtvěl. Ticho. Už ani hučení motoru. Zase halucinace, napadlo Michala. Anebo přece jen konec?

Prudké bílé světlo. Takhle to tedy vypadá?

Řidič – kluk nejspíš stejně starý jako Michal – otevřel zadní dveře sanitky a vysunul lůžko s pacientem. Najednou Michal neměl obličej sevřený maskou dýchacího přístroje. Vší silou vdechl svěží vzduch z Petřína. A znovu se zhroutil v křeči na nosítkách.

Ať už to nebolí! Jen ať už to nebolí… A zas dýchací přístroj.

Zářivky nemocnice Michala oslnily. Zavřel oči v rezignovaném odhodlání.

Dobře. Ať je konec. Ať už je konec. Ale aspoň co nejrychleji!

Výtah do patra stoupal pomalu, lhostejně k tomu přání.

Změť světel a lidí v chodbě.

„Svlékněte ho,“ říká někdo.

Přímo tady na chodbě? Čtyři sestry, ošetřovatel… počítá Michal.

Několikery ruce ho chytly za rukávy košile, za boty, ponožky, kalhoty…

Všichni v mém věku, uvědomí si. Nebo spíš mladší?

„Jak se vám to stalo, slyšíte? Jak se to stalo?“

Michal úpěnlivě pozoruje obličej doktora. Přísně sevřené rty, šedivě prokvétající vlasy, na tvářích povylézají štětinky šedivých vousů.

Teď zvedl masku dýchacího přístroje, aby Michal mohl odpovědět, ale ten jenom zachrčí.

Ruce některé ze sester rozepínají Michalovi poklopec.

„Napište nám zprávu, kde jste ho našli, co o tom víte,“ otočí se doktor po zdravotníkovi ze sanitky. „Jedl jste nějaké prášky?“ skloní se znovu nad Michala. „Jestli nemůžete mluvit, stačí, když kývnete… Nemusíte se bát. Zachráníme vás.“

Před čím, napadne Michala. Maska znovu sevřela obličej.

„Tlak jde dolů,“ slyší Michal odněkud z dálky doktorův hlas. Hučí mu v uších.

Soustředit se. Už zbytečně nemluvit. Stihnou to co nejdřív, bleskne hlavou doktorovi.

Kdosi Michala nadzvedl, dvě sestry mu stahují kalhoty. Bolest, která na okamžik přebije všechno ostatní. Když Michal přijde k sobě, je od pasu dolů nahý.

„Pane doktore…,“ slyší jednu ze sester. Trhne hlavou.

Černé vlasy vykukují zpod sesterského čepce.

Olina! Co tady proboha dělá?

Sevřené rty doktora. „Člověče, takhle zřízený nohy jsem ještě neviděl. Vždyť o ně přijdete!“

Tváří v tvář tomuhle by se člověk bál mít děti, prolétne doktorovi hlavou.

Nedívat se na Olinu! Snad mě nepozná, přemýšlí Michal.

Sestry přetahují Michalovi přes hlavu košili.

„A ty ruce!“ upozorňuje Olina. Vpich vedle vpichu po čárách žil. Zanícené rány. Zrohovatělá kůže. Jizvy. Absces v loketní jamce. O vředech na nohou ani nemluvit.

„Jak se do takhle zrasovaných žil mám dostat s infuzí?“ vrtí hlavou Olina.

Poznala mě. Samozřejmě že mě poznala. Jenže se před těmi ostatními stydí dát to najevo. Hlásit se k té trosce.

Doktor jakýmsi chromovaným páčidlem rozvírá Michalovi křečovitě stisknuté zuby.

„Dýchací přístroj!“ řekne.

Michal cítí v ústech cosi kovového. A hořko na jazyku. Rozkašle se. Najednou mu překáží v puse gumová hadice.

Svinská gumová hadice škrábe na mandlích. Slzy v očích a křečovité stahy v krku. Vydávit to. Všechno! Lékař cpe neúprosně hadici hlouběji. Michal namáhavě polkne. Hadice vnikla do průdušnice.

„Vypláchneme žaludek,“ slyší Michal klidný hlas doktora.

Další hadice zaškrábe Michala tentokrát v nose. Teď mu ji cpe do jícnu Olina.

Setkání po letech. Zatraceně.

Michal se marně pokusí vzepřít. – Mám připoutané ruce k posteli, uvědomí si. V jeho hrudníku jako by se všechno bouřilo. Dvě hnusné bodající hadice se plazí hlouběji a hlouběji jak hadi za kořistí. Hadi z nejhroznějších halucinací. Had na palmě. Jako tenkrát!

„Dusím se,“ zkouší Michal uniknout ze sevření lékařových rukou, ale stále ze sebe nemůže vypravit slovo. Světlo ho bodá do hrůzou rozšířených očí. Zazmítá se na lůžku. Napne svaly.

„Sestro, stříkačku.“

Olina napojuje obrovskou stříkačku na hadici, kterou mu strčili do jícnu. Celý její obsah vstříkne rázem Michalovi do žaludku.

Tam uvnitř to jen zastudilo, už se všechno valí ven.

Tekutina, kterou Olina odsává do injekční stříkačky, je rudohnědá. – Aspoň omdlít, zatouží najednou Michal. Nevidět. Bezbranná vyhublá nahá mrtvola posetá ranami a jizvami mezi holkami kolem dvaceti.

Jen Olině je víc. Co tomu asi říká? Zubožené tělo v bodavém světle.

Tohle setkání sis kdysi představoval docela jinak. Měla přece litovat, že tě ztratila. Chtít se vrátit. Nejspíš se teď raduje, z čeho vyvázla.

Nesmysl. Nejspíš mě už vůbec nebere jako člověka. Další dávka vody ze stříkačky do žaludku. A zas to příšerné stoupání všeho zevnitř k povrchu. K hladině.

Vem ji čert!

„Žaludeční obsah šest set mililitrů.“

„Sestro, infuzi dextranu.“

Au! Pokusil se vykřiknout navzdory oběma gumovým hadicím. Jehla infuze v rozpíchané zanícené žíle bodla jak sršní žihadlo. Zazmítal sebou.

Nikdo už mě nebere jako člověka.

Nové bodnutí. Podivné světlo uvnitř hlavy. Teď už by byl vydával jen neartikulovaný řev.

„Nejde to, prostě…,“ slyšel sestru.

„Ukaž,“ řekla Olina. Ať jde proboha pryč!

Znovu ta zoufalá bolest.

Kolikrát se takhle marně snažil píchnout si novou dávku do žíly. Třicet čtyřicet pokusů. Čtyři hodiny mučení. Vana s horkou vodou, aby se žíly trochu napařily – slabá jiskřička naděje, že se to konečně povede. Píchnutí pod jazyk jako poslední rezerva. Kdy už tomu bude konec?

Další bodnutí!

„Konečně,“ slyší Michal.

„Sestro, cévku,“ říká doktor.

Než si může Michal oddychnout, uchopí ho čísi ruce za přirození. Snad ruce sestry? Studem zavírá oči.

Jen nevidět, jestli je to Olina. – Takhle daleko jsme se nikdy nedostali.

Jakási mast? Ruka ho sevře pevněji. Tupý náraz bolesti. A znova. Palčivá řezavá bolest, jak cévka vniká do močové trubice. Zas ten příšerný pohyb do hloubky, který nelze zastavit. Michal cítí, jak mu po tvářích tečou slzy.

„Odeberte tu moč,“ slyší odněkud z mlhy.

„Na toxikologii, ano,“ říká doktor za jeho hlavou. Poslední slova, která vnímá. Pak už jen nezřetelné hlasy sester. Všechno se ztrácí v podivném kalném přísvitu. Nejen chodba a připoutané ruce, holky v uniformách zdravotních sester a Olina. I ty prokleté trubice v průdušnici a v močovém měchýři. I vlastní hlava. I mozek tam uvnitř. Každá myšlenka, každý okamžik. Znovu do hlubiny. Hladina je strašně daleko a mlha se mění v tmu. Jen dýchací přístroj nutí Michala s železnou pravidelností dýchat.

Co to mám v puse, sakra? Vyplivnout to nejde. Nějaká hadice?

Michal otevřel oči.

Bílý strop, bílá deka. Další halucinace?

Ale ne. Stará známá bolest vředů na nohou.

Zkusil se zvednout. Ruce připoutané k posteli.

Co to má znamenat?

Zaškubal sebou. Deka se svezla do strany. Nějaké dráty od hrudníku k přístroji za hlavou postele. Zašilhal tam. Poskakující bod na monitoru. EKG. Nemocnice! A ta prokletá hadice vede k dýchacímu přístroji. Pomalu se rozpomínal na příšernou, nesnesitelnou bolest v plicích. Na hrůznou plavbu pod hladinou, kdy se nebylo možné nadechnout. Na strach ze smrti.

Ty idiote! Fetovat se skoro neznámou partou kluků, který tě v tom pak docela klidně nechaj, jen aby sami neměli průser.

Copak mě mohlo napadnout, že se předávkuju? Že mě vynesou na ulici co nejdál od bytu a nechají někde u popelnic, ať třeba chcípnu, jen aby v tom nelítali se mnou?

Napíchat si, co vyrobím. A dál? Odkopnout mě, sotva začnou problémy. Čím dál větší ksindl.

Teď si nejspíš pěkně užívají z mých zásob. Vzali mě na hůl! Svině.

A jestli schválně namíchali koncentrovanější dávku, aby jim zůstalo všechno? Poslední injekci mi přece píchal Mopslík. Ta zmije. Křivák. Dával jsem vůbec pozor, když ji chystal? Byl jsem už v moc povznesený náladě na to, abych ho hlídal. Bestie. Kamarádi! Jasně, co je jim do mě. Já už jsem přece pro ty mladý jen troska. Hadrák. Využít a odkopnout.

Nebo je to paranoia? Prostě mi poslední dávka nesedla. Nic víc.

Ale co když mě vůbec nedovedli do bytu, kde bych mohl nějakou dobu přežívat? Co když kecali? Copak je tak jednoduchý sehnat místo, kde by mohli schovávat feťáka provařenýho v celý Praze?

Všechno si vymysleli, jen aby mě dostali z tý hospody.

Šili na mě od začátku boudu?

Chtěli flašku se zásobou, kterou jsem neprozřetelně ukázal Mopslíkovi! Jako začátečník. – Věděli, že mě musí co nejdřív předávkovat a vyhodit na ulici. A jestli umřu, bude to pro ně nejlepší. Bez starosti, že bych se jim kdy mohl pomstít. Celá láhev jenom pro ně.

Takhle to bylo!

Nesmysl. Něco takovýho by si přece nedovolili. Na to jsou ještě moc mladý.

A co když dovolili? Copak vím, jaký vlastně jsou? Jak moc v tom lítaj?

A jestli si je najmuli kluci z party? Kravina. Stihomam ze všeho a ze všech. Zatraceně. Potřebuju aspoň jednu dávku, abych mohl v klidu přemýšlet! Jenže kde ji teď vzít?

Cítil, jak se mu třesou ruce připoutané k posteli. A pot na těle. Zkroutil se pod dekou do klubíčka. Bolest v nohou jako ještě nikdy. Zavolat na sestru? Třeba mi dají aspoň něco na uklidnění.

Sestra!

Olina včera v noci!

Za žádnou cenu se s ní už nechtěl setkat.

Ještě to zkusit vydržet. Ještě pár okamžiků, než vyjde najevo, že jsem zas vyplaval nad hladinu. Dobře si promyslet, jak se teď chovat.

Co o mně vlastně vědí?

Rozpíchané žíly je nemohly nechat na pochybách.

Už se spojili s policajtama?

A až se na mě přijdou zeptat, jak to vlastně bylo? Obvyklá historka, že mi tu drogu prodal někdo neznámý v hospodě. Posílali moč na toxikologii? Určitě. Budou přesně vědět, co jsem měl.

Opravdu velmi pravděpodobná historka: když se mi udělalo špatně, šel jsem z hospody domů. A dál? Nic si nepamatuju. Zatloukat. Dostat se z toho. Kdyby se mi sakra aspoň ty ruce neklepaly. Sebrat se. Udržet myšlenky pohromadě. Dát si svou dávku, všechno by bylo v pořádku. I ta bolest v nohou by zmizela.

Myslet aspoň na něco jinýho než na tu pitomou dávku. Vydržet se zavřenýma očima, jak nejdýl to půjde. A potom? Možná přetrpět výslech? A psychiatrie – té se nevyhnu. Tam už se ale něco splaší.

Zatraceně. Aspoň tu uklidňující injekci. Ale co když bude Olina ještě ve službě? K čertu s Olinou. Co když za to taky trochu může?

Víš vůbec, co bylo za muka mít tě ve třídě pořád před očima? Každou přestávku na dosah ruky, jen pohladit tvý černý vlasy. Ale ty najednou jako kus ledu. Nemohl jsem prostě uvěřit, že dokážeš všechno, co mezi námi bylo, najednou jen tak škrtnout. Začít žít beze mne. Jak jsem měl žít já?

Dokonce začít chodit s tím frajírkem. Kde je mu asi konec?

Pak medik a pěkná sedmnáctka z gymplu. Trochu si pohrát.

V půl druhé spěcháš s rozzářenýma očima do šatny a honem před školu. U chodníku na tebe čeká tvůj debilní medik v rezatý oktávii. Poserte se z toho!... Kam si tě asi odveze? Na Petřín? Do Průhonic? Nebo rovnou na kolej? – Proplížit se kolem vrátnice a do večera nevylézt z postele. Jak já vás nenáviděl. Zakázat všechny oktávie. Vysokoškoláky izolovat do klecí. Chytit tě v chodbě u šaten. Vrazit ti pár facek, aby ses konečně vzpamatovala. Nebo spíš jemu. Uvolnit matky kol toho jeho vehiklu. Půjčit si taky nějaký starší fáro, dostat tě dovnitř a odvézt za město, než se přiřítí ten blbeček se svou šunkou. Pubertální sny.

Jenže tenkrát jsem byl ochoten udělat všechno. Žadonit na Honzovi, aby mi ze starý známosti sehnal na dva tři dny auto. Od čeho se učí automechanikem. Musel se nejspíš v duchu svíjet smíchy, když jsem za ním lez.

„Blázne! Můžu ti ze starý známosti prodat ojetou jawu padesátku. Patnáct kilo na ruku.“

„Dvanáct set, mami. A budu poslouchat jak nikdy.“

„Ale budeš na tý motorce jezdit s námi na chatu?“

„Jo.“

„A nebudeš tátu zbytečně provokovat?“

„Jo.“

„Musíš ho trochu respektovat. Nesmí se rozčilovat.“

„Jsi zlatá, mami.“

Myslel jsem snad, že tím prdítkem všechny ohromím? Ani ses po mně neotočila.

Měla jsi přece vážnější starosti. Vznešené poslání. Zachraňovat jednou v bílém plášti nešťastné pacienty. Ale to já chtěl přece taky!

Jak se všechno zamotalo.

Ujet všem kradmým pohledům, kterými sledují mé šílení spolužáci. Není to tak dávno, co mi záviděli. Tiché zadostiučinění. Nic tak nepotěší jako neštěstí druhého. Čím výš si myslíš, tím hloub spadneš. Aspoň se nemuset dívat, jak korzuje s tím debilem po Albertově. Ujet všemu!

Honza je už v šest v pyžamu. Z kuchyně zvědavě vykukuje matka.

„Dobrý den, paní Jurištová.“ Slušně vychovaný chlapec. A sotva zmizela: „Cos mi to prodal za krám? Upadla šaltpáka. – Tlačím to domů z Chuchle!“

„No jo. Šaltpáka se spraví.“

„Bezva. A jak mám spravit ty tři neomluvený hodiny?“

„Jaký neomluvený hodiny?“

„Odpolední vyučování.“

„Poser se, nervózo. To byly jistě tři nejdůležitější hodiny tvýho života, viď…“

Nejdůležitější hodiny mýho života. Za čím se to vlastně pachtíme? Bejt nejlepší ve městě, v okrese, v kraji, ve světě? Prestiž a uznání… Ale jaký jsme k sobě navzájem? Odhodit člověka, sotva se mi zdá, že se s tím druhým můžu dostat dál. Hnát se kupředu, ať to stojí co stojí. Třeba přes mrtvoly. A já? Kam se vlastně ještě ženu? Chodit s Olinou nejen na gympl, ale i na vejšku? A proč? Abych byl stejnej jako ona? Jako všichni ostatní?

Vrať se, prosím tě. Já sám přece nemůžu…

Tři neomluvené hodiny, nebo třicet. S Honzou na Karlštejně. Kolikrát jsme takhle vyjížděli v devítce na kolech. Holky jsou krávy, ať žije přátelství. Cigáro vleže na mezi a chlapské řeči.

„Byl jsi pro ni až moc dobrej.“ Útěcha, která člověku stačila tak v sedmičce, v osmičce.

„Ty nebudeš mít průser v učení, Honzo?“

„Bouch jsem s tím.“

„Cože? – Proč?“

„Nechtěj mě nechat udělat řidičák. Každej učedník tam jezdí s autama, jen na mě si zasedli.“

„Ale kvůli čemu?“

„Tvrděj, že mám jednu takovou nemoc. Ale kecaj. Jsem dávno vyléčenej.“

Olino, lásko moje. Nemít tě aspoň chvíli na očích. Týden v tahu. Až se tohle dozví otec, přerazí mě. Dělat rodině ostudu! Tohle ani máma nezachrání. Doživotní domácí vězení. Schovat aspoň řemen. Jenže on je schopen zmlátit mě třeba smetákem. Je mu to jedno!

Sehnat omluvenku. Otec zaspal. Holí se v koupelně a nadává matce, že nezkontrolovala budík. Takovej bordel!

Nemám sahat na chemická závaží. Nemám sahat na chemická závaží. Nemám sahat na chemická závaží.

„Ty už jdeš, táto?“

„Nevidíš, že spěchám?“

„Podepsal bys mi tady ten trest?“

„Co to má znamenat?“

Najednou má spoustu času? „Já vždycky zapomenu a beru chemický závaží do ruky. Tak to mám opsat stokrát.“

„Jo, hochu, za blbost se musí platit.“

„Až dolů, aby se mi to tam vešlo. Díky.“

Odstřihnout papír v půlce a nad otcův podpis napsat omluvenku.

„Tak pojď, pitomče! Myslíš, že nám budeš věčně dělat ve škole ostudu? Volala třídní, co prý ti vlastně bylo. Víš, co zasloužíš?“

Pomalý, zlověstný krok, kterým se ke mně vždycky blíží. Před výpraskem. Já už jsem dospělej, tati, sakra.

Kolikrát v životě jsi mě zmlátil? Stokrát? Pětsetkrát?

Míra přetekla, rozumíš?

„Nepřej si mě, Michale. Ještě jeden průšvih a uvidíš.

Teď teprve začne doma vojna!“

Hovno. Ty si mě taky nepřej. Tatíčku. Vojna skončila. Kašlu na všechno! To je naposled, cos na mě sáh. Nenechám si už od všech srát na hlavu! Budete ještě prstíčkem hrabat.

„Michale, kam letíš, počkej!“ Ještě uvidíš, tatínku!

„Zdrhnul jsem z domova, Honzo. Mám toho po krk.“

„Už to prasklo?“

„Hm.“

„Potěš pánbu. Taky bych měl změnit ovzduší. Až našim zavolaj z učňáku… Kolik máš peněz?“

„Ještě se stavím doma. Fotr musí večer do práce.“

„Věděl bych o člověku, kterej koupí tu tvou jawu za dvanáct set. Měli bysme na cestu.“

Panebože, já blbec. Nedokázal jsem tehdy pořádně přemýšlet o ničem jiném než o tom, proč jsi mě opustila, Olino. Věříš?

„Pane Otava… No tak, pane Otava, probuďte se. – Zkusíte si dýchat sám, co říkáte… Otevřete oči…“

Michal poslušně zdvihne víčka.

„Dobré ráno,“ usměje se sestra. Tvář bez vrásek. Doktor se nahne nad postel a vytáhne tu protivnou trubici Michalovi z úst.

„No vida,“ přidá sestra. Michal se rozkašle.

„Máte nějaké přání?“ objeví se sestra znovu u Michalova lůžka, když se konečně trochu vzpamatoval.

„Je tady ještě Olina?“ pokusí se Michal artikulovat ztuhlými čelistmi.

„Kdo?“

Michal si odkašle. „Ta černovlasá sestra. Včera v noci…“

„Jediná černovlasá jsem tady já, pane Otava.“ Profesionální laskavost.

„Ale včera. Když mě přijímali…,“ vysvětluje Michal.

„My jsme vás přijímali. Ještě nám neskončila noční.“

„Promiňte,“ zablábolí Michal.

„To nic.“ Úsměv. Žádné starosti, nebo profesionální maska?

Kývl hlavou a zavřel oči, jako by tím ten trapas mohl přestat existovat.

Zatraceně! Může vůbec člověka potkat něco horšího, než když se nemůže spolehnout na to, co vidí?

Baterie lahví z otcova baru. – To máš za všechno. Whisky, gruziňák, vodka, martini, gin na dno báglu. Rezervní tričko, košili a ještě jeden svetr. Ze skříně tátovu malorážku. Předválečná mauzerovka! A krabici nábojů.

Najednou jsme docela svobodní. Žádné povinnosti.

Život někde v zapadlém koutě Slovenska.

„Ráno, sotva se z pasek zvedne mlha, na čekané, k obědu srnčí na rožni a jako zákusek borůvky z horských svahů. Až do večera se opalovat, pak chytit do ruky dva tři pstruhy – nic víc člověk k životu nepotřebuje!“

Tehdy jsem ještě nerozuměl, o čem Honza vlastně mluví.

„Jak se cítíte? Pane Otava, slyšíte mě?“ Čísi ruka na Michalově rameni.

Další neznámá tvář. Doktorka? Vrásky kolem očí a pusy. Často se usmívá?

Přikývl.

Přišla místo doktora, který do mě v noci cpal všechny ty hadice? Kéž by. Těch přísných stažených rtů se bál podobně jako kdysi otcovy tváře, když zaťal zuby rozvzteklený něčím, co Michal provedl. Čekal, že ho doktor přijde ještě seřvat.

„Jak je vám?“

„Líp,“ dostal ze sebe Michal. Bolest nohou zatajil.

„To jsem ráda. Předávkoval jste se drogami. – Sám?“ Znovu přikývl.

„Proč?“

Proč. Proč riskuju, že umřu. Proč jsem začal s fetováním. Copak jsem věděl, do čeho se pouštím?

Copak nás někdo varoval? Až když už bylo pozdě. Pokrčil rameny. „Nešťastná náhoda,“ vysoukal ze sebe. Doktorce se vybavila vlastní dcera a její rozvod.

Dneska. Kolikrát se s ní kvůli tomu pohádala. To její provokativní pokrčení ramen. Smůla, no. – Prosté konstatování. Stejný ročník jako tahle troska.

„To vám není líto aspoň rodičů?“ zeptala se ještě. Máma. Sakra. Přikývl.

„Budete se teď muset k tomu všemu nějak postavit.“ Ať mě nechá. Copak dokážu žít jinak? Ať mi dá pokoj.

Žít. Jako kdyby to všichni uměli. Každej den do práce, z práce, najíst, koukat na televizi. A dál? Všechno pořád zoufale stejný. Na tohle vám kašlu. Rozumíte? Nechte mě! Zavřel oči.

Jenomže můj život vůbec nemusel bejt nuda. Nikdo mi nebránil dělat něco pořádnýho.

Rodiče. Máma by nejspíš měla srdeční záchvat.

„Cos to zas vyved, Michale?“ Otcův obličej jakoby vyfotografovaný rybím okem. Unavené oči bez brýlí. Proto se ke mně tak naklání. Další halucinace?

„Máma z toho dostala srdeční záchvat. Je v nemocnici – nemůžeš aspoň kvůli ní…“

„Co myslíš,“ usměje se Michal. „Kdybyste mě tenkrát nedali hledat…“

„Kdy?“

„Když jsme utekli na Slovensko. – Třeba mohlo být všechno jinak.“

Otcova unavená tvář ztuhne jako vždycky. Dovedl si to představit až příliš jasně.

„Chceš to svést na nás? Ležíš si tady a vymýšlíš, kdo všechno z tebe udělal feťáka? Zlý otec chtěl na synovi, aby se učil a dodržoval kázeň?“

Stokrát omleté věty.

„Za to, kams to dopracoval, si můžeš především sám, hochu. To na nikoho neshodíš!“

Je mu šedesát, uvědomil si Michal. Tehdy před deseti lety říkal čtyřicet pryč. Žádné břicho nebo povolená ramena. Vždycky přísný, nezlomený, s hlavou vzhůru. – My vydrželi koncentrák! A pětadvacet let v pilotní kabině! Cos udělal ty, že se tváříš, jako bys spolkl všechnu moudrost? A mohl soudit svět!

Já vím, tati…

Já vím, ale přece…

„Ty teda dokážeš člověka naštvat. Seber se konečně, slyšíš? Pokus se sakra z toho dostat a nevzdychej jak stará bába!“

Už bych se ho nebál, uvědomí si Michal. Už nemám sílu ani bát se ho. Nebo on už nemá sílu pouštět na mě hrůzu?

Anebo kdyby tu opravdu stál, bylo by všechno jiné? Proč my jsme se museli nakonec vždycky pohádat? Nikdy nedokázal říct něco normálně. Vždycky jen výčitky, nadávky, výchova. Když se mnou občas mluvil, tak jen aby mi něco přikázal. Nikdy se nesnažil chápat taky mě. Vždycky jen co já musím. A když jsem řek, co si myslím, vysmál se mi, že ještě ničemu nerozumím. Nikdy mě nebral vážně. On ani máma. Ta zas ve mně viděla jen dítě, který je třeba svírat v náručí. Dokázali jste se mnou vůbec někdy mluvit o tom, co zajímalo mě?

„Aspoň kvůli mámě kdyby ses vzpamatoval, když už ti nezáleží na mně!“

Panebože, kolikrát už jsem tohle slyšel. A ještě uslyším? Je to marný, marný, marný. Michal zavřel oči.

Ticho.

Má pravdu, samozřejmě. Jenže já už nemám sílu. Je pozdě.

Pozdě. Pozdě!

A kdybych tenkrát věděl, před čím Honza vlastně utíkal?

Otevřel oči. Ticho začínalo být nesnesitelné. Udělat mi z domova peklo, na to jsi byl, táto, mistr. Pamatuješ? Vychovám z tebe tvrdýho chlapa. To bylo tvoje heslo.

Aspoň ve škole mít pokoj. Jenže od maturantů po školníka každýho ze všeho nejvíc zajímá ten můj pitomej čundr. A jak nás našli. I Olina má v očích posměšné ohníčky. Utéct někam, kde mě už v životě nenajdou. Pryč z toho všeho. Na severní pól nebo do Austrálie. Místo toho jen zběsilé úniky na pár hodin, když má táta službu. – Teď už jen pozemní personál letiště. Máma mě nepráskne. Chápe, že si musím taky něco užít. Jen když se pak zase vrátím domů. Na všechno zapomenout. Na Olinu i na to, co se stalo. A na domácí koncentrák. Bez práce nejsou koláče! Té ostudy bylo už dost! Dokud na sebe nevyděláváš, musíš poslouchat! – Jak dlouho by tu dneska přešlapoval, kdyby ho sem pustili?

„Tak já už budu muset, Michale.“ Rozpaky v otcově hlase. Něco takového jsem vlastně nikdy neslyšel.

Všichni musíme.

„A drž se konečně!“ Alespoň jeden příkaz denně.

Tajné spichy s Honzou. Ať jeho matička třeba pukne vzteky, až to zjistí. Přece jen byl náš útěk k něčemu. Aspoň je na co vzpomínat. A v horách mohlo být krásně. Něco výjimečnýho. Dobrodružnýho. Kdo z hodnejch hochů se na to zmůže?

„Předvedu ti v Praze diskotéku, jakous v životě neviděl. Přežijem to i ve městě, uvidíš.“

Kde to jsem? Rozesmátá banda kolem stolku, na kterém jsou na první pohled jenom kokakoly. Ale co je to zázračné v nich? Neskutečná lehkost. Eva, Pavel, Dáša, Zdeněk se smějí jako já před chvílí.

„Jak se máš?“ ptá se Richard.

„Co to bylo?“ odpověděl Michal.

„Jistý Timothy Leary, kdysi profesor harvardské univerzity, tomu říká rozšíření vědomí. Nebo taky reimprint. Mluvíš anglicky?“

Michal zavrtěl hlavou.

„Nový vtisk,“ řekl Richard. „Co jsi zažil až do dnešního dne, bylo přetištěno novou kvalitou, takže to získalo nové kontury. Má to najednou jiný význam. Rozumíš? Nebo třeba taky zjistíš, že to nemá žádný význam. Jsi schopen vidět nové možnosti. Je to tak?“

Michal překvapeně zíral na Richarda. Tohle zrovna tady a zrovna od tohohle blonďáka s vlasy po ramena nečekal. Najednou o tom chtěl mluvit. Třeba celou noc. Věci, o kterých neměl tušení.

Jenže tohle se dá říct vlastně o každém silném zážitku, uvědomil si. Nahlas neřekl nic. Proč oponovat člověku, který umí udělat tu zázračnou kokakolu. – Přinejmenším to tedy byl silný zážitek.

„Myslel jsem, jaká to byla látka,“ řekl. Richard povytáhl obočí. „Neptej se.“

Na vteřinu měl Michal divný pocit. Zasvěcenec poodhalil tajemství komusi hluboko pod ním. Ale ne všechno. Vyvolený se na okamžik snížil k primitivovi. A moc dobře si to uvědomuje. Obdivuje vlastní šlechetnost, s níž hází perly sviním.

Jenže kvůli možnosti zopakovat tu lehkost se tohle dá vydržet. Místo, kam za mnou nikdo nemůže. Ani otec, ani ti poťouchle účastní posměváčci. Jenom moje místečko. Dál než severní pól, a přece patnáct minut chůze od našeho bytu.

„Pane Otava, snídaně…“ Nová sestra z ranní směny. Čerstvá broskev. – Možná se ani nemusí malovat. Kvetoucí tvářičky a pomněnkové oči. Všechno samo od sebe. Životospráva a spánek.

„Napijete se aspoň čaje…“

Jenom představa, že by teď měl vpravit něco do žaludku, byla nad jeho síly. Střeva se mi svírala. Další absťák. Průjem. Křeče v rukou i nohou. Kapky potu stékající po obličeji, máčející prostěradlo pod zády i deku na břiše a vzápětí třesavka, jako kdyby mě tu chtěli nechat zmrznout.

„Horký čaj, co říkáte? Trochu se nadzvedněte, já vám pomůžu…“

Blond vlasy vykukující zpod čepečku. Celé tělo dokonale souměrné. Nádherná obrovská prsa u Michalova obličeje. A voní…

Sestra zčervenala námahou, jak se Michala pokoušela nadzvednout.

Kdy mě naposled takhle někdo objímal, napadlo Michala.

„Já nemůžu,“ zašeptal.

„Musíte to zkusit…“

„Nemůžu!“ zařval najednou na ten vlídný něžný obličej. Cítil, že ho střeva definitivně zradila.

Byl by se propadl studem. Tahle si nejmíň zaslouží, abych na ni řval. Ať jde pryč. Jen ať jde proboha pryč… Sestra konečně pochopila. Nadzdvihla Michalovu deku.

„To nic, to přestelem, pane Otava.“ A úsměv. Proboha!

Dva skoro ještě holčičí obličeje skloněné nad Michalovou postelí. Nadzvednout, omýt, stáhnout prostěradlo, tvářit se přitom ustavičně jakoby nic… Co si o mně asi myslí? Pravá noha oteklá jako balonek z pouti. Kdy ten jsem viděl naposled? Jedna obrovská hnisající rána od stehna ke kotníku. Zápach na plynovou masku. A kdyby jen to. – Že se na mě vůbec neštítí sáhnout? Ale samozřejmě že štítí. Jenže je to jejich práce. Příšerná. Ještě k tomu se ustavičně snaží nedat mi nic najevo. Přitom pro ně musím být jen nepochopitelná troska budící nanejvýš soucit. Nic víc. A čertví, jestli aspoň soucit. Odstrašující příklad.

Křečovitě sevřel víčka, aby se na ně nemusel dívat. A aby neviděl, jak se na něj dívají ty dvě nádherné holky.

Jenže já tenkrát měl najednou svět, na kterém mi záleželo. Svět, ve kterém neexistovalo vůbec nic z toho, co mě tak strašně štvalo. Dokonce ani Olina. Žádné problémy. A docela bez pachtění. Zadarmo!

Aspoň tenkrát jsem myslel, že zadarmo.

Proč se věčně za něčím štvát, když je docela dobře možné jen tiše sedět a žít si svůj vnitřní život? – Alespoň lidi z party to umějí, říkal jsem si. Jako bych se byl probudil ze zimního spánku do jiného světa. Kluci a holky, jaké jsem v životě nepoznal. Velkorysí. Nad věcí. Nad problémy. A přece jsou všichni přátelští. A vůbec nikomu neubližují. Žádné podrazy.

Tenkrát jsem si to opravdu myslel? Určitě.

Neobyčejní. Jako by z ohromné výšky sledovali svět obyčejných, šedivých lidiček pod sebou. A smáli se mu.

A nezneužijí ničeho, co jim člověk o sobě řekne.

K čemu taky.

Život je najednou docela jinde, než jsem si vždycky myslel. A docela jiný. Vzrušující. Dobrodružný. Tajemství, které nás spojuje. O něco jde. Po stereotypu a banalitách obyčejného života ani památky. Stejně jako po pubertálních problémech spolužáků z gymplu. I mých.

A kdybych tušil, do jakých problémů se řítím? Nikoho tak zhuntovaného, jako jsem dnes já, tehdy nebylo možné v Čechách vidět. Nebo se spíš tajilo, jestli někdo takový byl? Ale to by se přece v partě vědělo. Snad.

Útěky před otcem čím dál riskantnější. Zmizet, sotva odejde na noční.

„Dobře, mami, nemusíš se bát…“

Naštěstí vím, že máma musí zalehnout v deset. Každé ráno vstává před pátou. Dojíždí do práce přes celou Prahu.

„Jo.“

„Ano.“

Eva!

Table of Contents

Memento