Vílování

Pět laskavých pohádek o vílách a jednom malém čertovi

Libuše Křapová

1. Pohádka O víle Korince a broučkovi Janíkovi

Začínalo se šeřit. Na obloze se rozsvítila první hvězdička. Někde v koruně stromu krátce ze sna pípl ptáček a pak se zase odmlčel. Všude panoval klid, jen cvrčci spustili svůj pronikavý cvrkavý koncert na dobrou noc.

„Vojto, přiťukni ještě tenhle jeden hřebík a máme hotovo,“ řekl tatínek. Vojta klepal kladivem a tatínek spokojeně pozoroval, jak mu to jde.

„Tak jsme to opravili, Natálko,“ řekl a ohlédl se po dcerce. „Už jdeme domů!“

Ale holčička se ani nepohnula. Zaujatě koukala někam do křoví, pak ukázala prstíkem a užasle vykřikla.

„Tati, tati, podívej, co je to?“

Z křoví vyletovala nějaká zelenavá světýlka. Míhala se z místa na místo, mizela a opět se objevovala.

„To jsou světlušky,“ řekl tatínek. „Říká se jim také svatojánské mušky.“

Potom všichni společně uklidili nářadí a vešli do domu.

Jedno ze světýlek zablikalo, ještě kousek popolétlo a zmizelo. Chvíli bylo na dvoře ticho.

„Já nejsem žádná moucha,“ ozvalo se náhle uraženě z křoví.

Někdo se tichounce zasmál.

„Nejsem moucha,“ prohlásil rozzlobený hlásek znovu. „Já jsem brouček svatojánek! A maminka mi říká Janíku!“

„Chichichi,“ v šeru se opět ozval tichý smích.

„Kdo se to tu pořád chichotá?“ dotčeně se zeptal se Janík.

„To jsem přece já, Korinka, srdíčková víla!“

Na trávník osvícený měsíčním světlem vtancovala malá růžová postavička. S rukama nad hlavou se zatočila do kolečka, pak se pátravě rozhlédla a zeptala se.

„Kdepak jsi? Poleť sem za mnou, budeme si hrát!“

Janík mlčel.

„Tak kde jsi, Janíku?“ ozvala se znovu netrpělivě Korinka. „Pojď si hrát, třeba na honěnou!“

Tma zhoustla. Zvedl se větřík, jemně zaševelil a rozhoupal větve stromů.

„…krásné vlásky,“ ozvalo se s povzdechem ze tmy, když přestalo vát a větve stromů se opět zklidnily.

Korinka se vesele zasmála a opět se na trávě zatočila do kolečka. Dlouhé vlasy za ní vlály jako vlečka.

„Líbí se ti mé vlasy?“

„Natálka má hezčí,“ špitl Janík. „Má učesané culíčky. A sponku v nich má a měla takové hezké růžové tričko. A vůbec, ona celá vypadala jako kytička!“

Víla Korinka se urazila.

„Ty jsi ale hloupý brouk. Vždyť je to obyčejná holka! Neumí tak hezky tancovat jako já. A vůbec, proč jsi tedy říkal, že mám hezké vlásky?“

„Nejsem hloupý!“ naštval se Janík. „A neříkal jsem to o tobě, ale o Natálce. Jenom to nebylo přes vítr slyšet!“

„Hloupý, hloupý,“ posmívala se dál víla.

„Ošklivá, ošklivá,“ vracel jí posměch Janík. S rozsvícenou lampičkou na zadečku prudce vyletěl z křoví – a bum. Nechtě vrazil přímo do Korinky. Víla se zapotácela. Aby udržela rovnováhu, zamávala rukama. A náhodou tak šťouchla rovnou do Janíka. Brouček spadl na zem a natloukl si zadeček. Lampička mu zhasla.

„Jsi zlá,“ vykřikl Janík. „Shodila jsi mne na zem!“

„Ne, to ty jsi zlý,“ bránila se Korinka. „Ty sis začal. Já do tebe strkat nechtěla!“

Hádali se, křičeli, obhajovali sami sebe. Křik se nesl daleko po okolí. Cvrčci přestali zpívat. Ptáci v hnízdech se přikrčili.

Maminka v pokoji se ustaraně podívala do okna.

„Co to venku hučí? Že by se blížila bouřka?“

„Nebudu se s tebou kamarádit!“

„Já s tebou také ne!“ neslo se dál z louky.

Pak se víla i brouček rozplakali. Otočili se k sobě zády a rozběhli se domů.

***

Přišel opět krásný den. Sluníčko se od rána smálo na modré obloze. Ptáci zpívali a na větvích vysokého smrku si veverky hrály na schovávanou. Ježek Dupálek vylezl až k večeru. Plácl sebou na hromádku suchého loňského listí a užíval si paprsků zapadajícího sluníčka. Nad malou zahrádkou plnou rozkvetlých kytiček ještě stále poletovali motýli a bzučely pilné včely. Jedna včelka zamířila k trsu zelených střapatých listů s krásnými růžovými kvítky ve tvaru srdíček. Poletovala z jednoho srdíčka na druhé a ničeho jiného si nevšímala. Víla Korinka seděla schoulená pod jedním z listů, pozorovala včelku a při tom smutně rozmýšlela.

„Včelky se mají. Je jich v úlu tolik, nikdy jim není smutno. Mají si s kým hrát. Já jsem tady sama. A když jsem se chtěla skamarádit s broučkem a hrát si s ním, tak on se se mnou chtěl prát. Schválně do mne strčil.“

Korinka počkala, až včela odletí, a pak tiše seskočila do trávy.

„Jenom tak se trochu proběhnu, jenom maličko,“ umiňovala si. „Třeba támhle k jezírku. „Tam toho hloupého Janíka nepotkám!“

Svatojánek Janík seděl na větvi keře nedaleko. Před chvílí se probudil a teď netrpělivě čekal, až se setmí. Těšil se, že se bude moci opět proletět s rozsvícenou lampičkou.

„Třeba potkám zase tu vílu,“ dumal. „Jak se to jen jmenovala? Aha, už vím, srdíčková Korinka. Jenomže…, když ona je nějaká divná. Napřed si chtěla hrát a pak mne uhodila. Spadl jsem na zem a natloukl si. Ne, k těm srdíčkovým kytičkám dnes nepoletím!“

Janík se protáhl a zadíval se na oblohu.

„Kdy už to sluníčko konečně zapadne? A vůbec, nebudu čekat na tmu. Proletím se hned!“

„Jsem hezká,“ zasmála se vesele a zatočila dokolečka. „Mám pomněnkový věneček a… krásné vlásky!“

Žbluňk.

***

***

2. Pohádka O ztraceném jaru

3. Pohádka O princezně Rozálce a víle Růžence

4. Pohádka O zamrzlé víle

5. Pohádka O čertovi Jajdinovi

Copyright