POHÁDKY NA DOBROU NOC

Radim Weber

Ilustrace: Tereza Paseková

ZVÍŘÁTKA A LOUPEŽNÍCI

Ve vesničce zvané Lhota

žil jeden obecní slouha.

Spolu s ním též čtyři děti.

Jejich matka mrkev strouhá.

Ta povídá: „Co si počít?

Zima byla příliš krutá.

Zbyla nám poslední mrkev,

jsem z toho celá mrzutá.“

Na dvorku hned šest zvířátek

slyšela ta hrozná slova.

„Přece hlady neumřeme.“

Jsou z toho celá hotová.

Kdo bylo těch šest zvířátek?

Byl to kohout, kočka, husa.

Také pes, ovce a kozel,

který kolem studně klusá.

„Do světa se hned vydejme,“

povídá ten kozel statný.

„Snad najdeme živobytí.

Tady ve vsi je to špatný.“

Vydali se napříč lesem

cestou kolem borovic.

„Co si tady v noci počnem?

Strachujem se čím dál víc.“

Vtom však přece spatří světlo,

které za modříny svítí.

Skrytá je tam jedna chýše.

Tam by se snad dalo žíti.

Když zvířátka koukla oknem,

spatřila tam hroznou věc.

Za stolem pět loupežníků

dělilo se o loupež.

Zlato, mince, drahokamy,

všechno to, co vyloupili,

loupežníci počítali

a při tom se pohádali.

Kozel za oknem zamečel.

Loupežníci strnuli.

Spatřili tam zvláštní zvíře.

s rohy, s pěti tvářemi.

„To snad čerti z pekla přišli,

aby si nás upekli,“

řekli všichni loupežníci

a z chaloupky utekli.

Zvířátka pak ustlala si,

každý ten svůj kouteček.

Kozel šel spát do stodoly,

pejsek zas na dvoreček.

Husa lehla pod stoleček,

ovečka ta do vany,

kočka vlezla pod polštářek,

kohout k bidlu za kamny.

Loupežníci dostali strach.

„To snad čert nás navštívil.

Sebral nám ty drahé věci,

do pekla je dopravil.“

Jeden z pěti loupežníků

řekl: „Je tam zlata příliš mnoho.

Neunese to čert jeden.

Moc je toho na jednoho.“

Tak loupežník, zvaný Janek

za tmy se tam vydal zpátky,

aby rohatého čerta

poslal ihned do pohádky.

Když však vešel na dvoreček,

pes mu skočil na kalhoty,

štěkal, skákal, Janka kousal,

počůral mu obě boty.

Kozel vyběh ze stodoly.

Mečel na toho vetřelce.

Trknul Janka do kebule,

ten se svalil do kozelce.

Janek pak vešel do domku.

Ovce z vany vyskočila,

zabečela velmi silně,

Janka ihned vystrašila.

Husa křídly zamávala,

začala hned štěbetat,

štípla Janka mezi prsty,

začal se jí velmi bát.

Kočka z lože vyskočila,

mňouká, vrčí hlasitě,

celého jej poškrábala.

Nezažil to v životě.

Naposledy statný kohout

skočil Jankovi na hlavu.

Kloval pak do jeho vlasů

i do jeho rukávů.

Janek pelášil z chaloupky,

v trysku ztratil kalhoty.

„Moji braši, je to hrůza,

řádí tam čert rohatý.

Štěkal, kousal, trkal hrozně,

počůral mi botičky,

kloval, mňoukal strašidelně,

třásl jsem se celičký.“

Loupežníci neváhali,

zmizeli až za lesem.

Nikdy více neloupili.

Slehla se hned po nich zem.

A co naši kamarádi?

Kohout, kočka, husa, pes,

také s nimi ovce, kozel,

rozhodli se ještě dnes.

Vyslali do Lhoty psíka

by slouhovi oznámil,

že je v lese krásná chýše,

aby ji tam navštívil.

Ten pak přived svoji ženu,

také děti, to se ví,

do chaloupky skrytou v lese

a děkoval psíkovi.

Slouha stal se dřevorubcem,

s dětmi mamka také žila

i zvířátka byla šťastná.

Hladem nikdy netrpěla.

O DVANÁCTI MĚSÍČKÁCH

Za okénkem snížek padá,

strom se větrem naklání,

zima, mráz a fujavice -

povykují havrani.

Tam v chaloupce pod břízkami

jen Maruška pracuje.

Holena je před zrcadlem

a macecha lelkuje.

Tak to chodí dlouhé roky,

že Maruška o hladu

každý den se pilně stará

o dům, pole, zahradu.

Holena i matka její

nechtějí nic poklidit,

jenom stále přemýšlejí,

jak Marušce ublížit.

Ráno, nežli sleze z pece,

Holena nařizuje:

„Mařeno, jdi pro fialky.

Košíček ať plný je.“

„Ale, sestro moje milá,

vždyť je zima, krutý mráz,

copak můžu na fialky

vypravit se v tento čas?“

„Vypadni už pro fialky,“

macecha se škaredí,

„vezmi šátek, hůl a džbánek,

starý kožich děravý.“

Tak Maruška shlíží smutně

jak mráz snížkem prostírá.

Bloudí poli, bloudí lesy,

hlad jí síly ubírá.

V lese mráz a v lese ticho,

ani sojka nekřičí,

a Maruška spatří světlo

které stříbří jehličí.

Přijde blíž a co to vidí?

Jak tam kolem ohníčku

tiše na kamenech sedí

dvanáct hezkých měsíčků.

„Dobří lidé, pěkně prosím,“

Maruška se zimou třese,

„mohu se zde ohřát s vámi

u ohýnku v tichém lese?“

„Jen se ohřej, moje milá,“

měsíc Leden ztišil hlas,

„cos nám přišla pověděti

v tento smutný zimní čas?“

„Vyhnaly mne z mé chaloupky,

je mi zima a mám hlad.

Holena mi poručila.

Chce fialky natrhat.“

Velký Leden svraštil čelo,

zvedl se a tiše vzdych:

„Bratře Březne, jenom krátce,

přijmi vládu z rukou mých.“

Jen co dořekl ta slova,

oheň víc a více hřál.

Bratr Březen máchl kyjem,

před dívkou se zázrak stal.

Marušce je náhle teplo

i v děravém kožíšku.

Všude kolem barvy jara,

zajíc běží z pelíšku.

A ta louka celá září,

petrklíče, sasanky,

a u nohou šťastné dívky

vyrůstají fialky.

Košíček je brzy plný.

Maruška se raduje:

„Jak jste hodní, moji milí.“

Všem měsíčkům děkuje.

Holena se s matkou diví.

Zdá se jim to ve spánku?

Chaloupka je provoněna

fialkami v košíku.

A přichází další ráno.

Z nebe zmizel měsíček.

Holena chce mít jahody.

A to plný džbáneček.

„Ale, sestro moje milá,

vždyť je zima, krutý mráz.

Copak můžu na jahody

vypravit se v tento čas?“

„Vypadni už pro jahody,“

macecha se škaredí,

„vezmi šátek, hůl a džbánek,

starý kožich děravý!“

Co si Maruška má počít?

Kde jahody nasbírá?

Bloudí poli, bloudí lesy,

hlad jí síly ubírá.

V lese mráz a v lese ticho,

ani sojka nekřičí,

vtom Maruška spatří světlo,

které stříbří jehličí.

I dnes vidí mezi stromy

jak tam kolem ohníčku

tiše na kamenech sedí

dvanáct hezkých měsíčků.

„Dobří lidé, pěkně prosím,“

Maruška se zimou třese,

„mohu se zde ohřát s vámi

u ohýnku v tichém lese?“

„Jen se ohřej, moje milá,“

měsíc Leden ztišil hlas,

„cos nám přišla pověděti

v tento smutný zimní čas?“

„Moji milí měsíčkové,

stydím se vám říci tady,

že mne sestra i macecha

poslaly ven pro jahody.“

Velký Leden svraštil čelo,

zvedl se a tiše vzdych:

„Bratře Červne, jenom krátce,

přijmi vládu z rukou mých.“

Jen co dořekl ta slova

oheň víc a více hřál.

Bratr Červen máchl kyjem,

před dívkou se zázrak stal.

Snížek mizí a led praská,

strom se listím obalí,

nad pasekou pálí slunce,

poletují motýli.

Na lučině tráva voní

a tam dole u vody,

kde před chvílí led se blyštil,

červenaj se jahody.

„To je vůně, a těch jahod,“

Maruška se raduje.

„Jak jste hodní, moji milí,“

všem měsíčkům děkuje.

Moc se diví macecha,

diví se i Holena,

že džbáneček plný jahod

vesele se červená.

A nastalo další ráno.

Holena se probudí.

Dostala chuť na jablíčka:

„Ať to Mářa zařídí.“

„Ale, sestro moje milá,

vždyť je zima, krutý mráz,

copak můžu na jablíčka

vypravit se v tento čas?“

„Vypadni už pro jablíčka,“

macecha se škaredí,

„vezmi šátek, hůl a nůši,

starý kožich děravý.“

Maruška už dnes nebloudí.

Pod mrazivou oblohou

míří opět v známá místa.

Měsíčci jí pomohou.

V lese mráz a v lese ticho,

ani sojka nekřičí,

a tu opět spatří světlo,

které stříbří jehličí.

Už se těší, že zas spatří,

jak tam kolem ohníčku

tiše na kamenech sedí

dvanáct hodných měsíčků.

„Dobří lidé, pěkně prosím,“

Maruška se zimou třese,

„mohu se zde ohřát s vámi

u ohýnku v tichém lese?“

„Jen se ohřej, moje milá,“

měsíc Leden ztišil hlas:

„Cos nám přišla pověděti

v tento smutný zimní čas?“

„Dnes vás prosím, měsíčkové,

o červená jablíčka.

Holena to poručila.

Stud mi sedá na líčka.“

Velký Leden svraštil čelo,

zvedl se a tiše vzdych:

„Bratře Září, jenom krátce

přijmi vládu z rukou mých.“

Jen co dořekl ta slova,

oheň víc a více hřál.

Bratr Září máchl kyjem,

před dívkou se zázrak stal.

Po sněhu jen kapky rosy

zbyly tady pojednou.

Stromy pučí, stromy kvetou,

včelky na něj usednou.

A když kvítka opadají,

vyrůstají jablíčka.

Jedno, druhé, třetí padá.

„Sesbírej je, maličká.“

„Děkuji vám měsíčkové.“

Neděkuj a jedno slyš:

„Přejeme ti hodně štěstí,

nás už více nespatříš.“

Když Holena nedočkavě

ČERVENÁ KARKULKA

PERNÍKOVÁ CHALOUPKA

POPELKA

O VELIKÉ ŘEPĚ

ZLATOVLÁSKA

JAK ŠLO ŠÍDLO DO LESA

DLOUHÝ, ŠIROKÝ A BYSTROZRAKÝ

SŮL NAD ZLATO

HRNEČKU VAŘ

ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA

TŘI ZLATÉ VLASY DĚDA VŠEVĚDA

JAK STAŘEČEK MĚNIL AŽ VYMĚNIL

JAK ELEFANTÍK CESTOVAL