Hála

(Nálada roku 2021)

Chorche Damián Sobegh

Burnett: „Právě tyhle názory světu moc nepomůžou.“

John Rambo: „Seru na svět.“

(Rambo: Do pekla a zpět, USA/Německo 2008)

Prolog

„Hm,“ zamručel Hála, když na nádraží vystoupil z vlaku. A odploužil se ulicemi domů.

Kapitola I.

1.

Ploužit ulicemi se Hála začal ve větší míře na podzim dvacátého roku, když ho výzkumný institut, v němž na zakázku klientů dumali o čemkoli, poslal v rámci opatření proti koronovírusu podruhé v tom roce na home office. V zimě pak jeho ploužení zesílilo - jako by na zádech nesl panel a za každou nohou táhnul tunovou kouli.

***

Po smrti své ženy trávil Hála volný čas očistnými vyčerpávajícími a sebezničujícími špacíry a fotografováním navštívených míst. Obvykle došel na nádraží a nasedl do vlaku, který právě někam odjížděl – jedno kam. A tam to valil krajem jako ti jeho oblíbení osamělí bezejmenní střelci spoléhající se výhradně sami na sebe.

„Já sem takovej domestikovanej hobo,“ vysvětloval.

Ale po každém takovém špacíru ho zaskočil smutek, který velmi rychle přešel ve stud a pocit prázdnoty. Obvykle to rozředil a zlomil mohutnou porcí piv.

„Utíkat, pořád utíkat a hledat tam někde vepředu v dáli ten muj starej dobrej svět, kerej tak důvěrně znám – ty kulisy, mluvu, vobyčeje, grify, náladu,“ popisoval Hála: „Ale základ všeho je pořád utíkat. Vobčas se zastavit, ale ne na dlouho, zasunout ty zastavení do sebe, ale moc se k nim nevracet, a zase pořád utíkat dopředu. Taková specifická nekončící osobní křížová cesta. Když takhle furt utíkám a moc se nezastavuju, mám pocit, že utíkám všemu. Hlavně smrti, ale i lidem a jejich bytí, protože lidi mě serou maximálně. Bejt s lidma patří k tomu nejhoršímu, co může člověka potkat.“

„Až tě všichni začnou srát, znamená to, že seš starej,“ sečetl starej Šulc.

V posledním půlroce ale ježdění kamkoli přestávalo Hálu bavit, a tak toho postupně nechával. Zůstala mu jen každodenní důvěrně známá a tím uklidňující trasa domov-práce (-hospoda, než ji zavřel koronovírus). Pokud byl nucen cestovat mimo tuto rutinní lajnu, šoural se nezúčastněně a bez zájmu o sebe a okolí. A míval pocit, že se vlastní chůze aktivně vlastně vůbec ani neúčastní.

Od přelomu roku se šoural, tuhnul a zpomaloval už i cestou do práce a domů.

„Když sem vás minule viděla vodcházet, řikala sem si: ‚Ten chlap zestárnul za tři měsíce vo dvacet let‘,“ konstatuje paní Karin.

„To je na parte,“ konstatuje hostinský.

„Hm,“ konstatuje Hála, pokrčí rameny a odšourá se.

2.

Hálu už dlouho zneklidňovalo ledacos: denní světlo, do něhož se ráno probouzel; vyzvánění mobilu; neočekávané maily, dopisy, esemesky, telefonáty a návštěvy kohokoli; tlak lidí, aby s nimi konverzoval, jejich elán, nadšení… a jiné věci.

Hálu frustrovalo, jak svět, který si osahal, zrychlil tempo svého vypařování; jak věci mizely z míst, kde stály, ležely nebo visely odjakživa a kam pro ně sahal automaticky a po paměti a vždycky je tam nahmatal; jak snadno se z událostí a novinek, které kdysi měly teprve spatřit světlo světa, stala hluboká a občas obtížně vybavitelná historie.

„Já pamatuju doby, kdy se ty dnešní bárbršopy a vlasový studia a nehtový studia a kuchyňský studia a jiný studia menovaly ‚holič‘, ‚kadeřník‘, ‚pedikúra‘, ‚prodejna kuchyní‘,“ vyjmenovával: „A třeba taková oficína s čekajícíma adeptama na holení a stříhání, zapnutym dráťákem, tištěnejma novinama na hromádce a konverzacema vo prožitym, jsoucim a vočekávanym, takovej ten bazar informací zdarma – to byl takovej předchůdce dnešního internetu… (Chvíli mlčení) A pamatuju, když se v kosmu spojily Sojuz a Apollo – ten pohybující se svítící bod sme s tátou večer hledali mezi mrakama hvězd na černý vobloze… A pamatuju, když letěl první americkej raketoplán – ‚Kchlambija‘ hlásila snad Marína nebo kdo na Hlasu Ameriky… A pamatuju, když se vobjevila Tatra 613, v níž se, jak řikal u nás na univerzitě soudruh docent při hodině vědeckýho komunismu, vozili pracující prostřednictvím svých volených zástupců… A Škoda Favorit vyjela – muj velitel na vojně tomu řikal ‚strkobrko‘ – v tom ty pracující už mohli jezdit osobně… (Chvíli mlčení) – akorát teda leckoho z nich zaskočila vysoká cena toho bouráku, kerou nečekali, když to mělo bejt lidový auto… A další novoty pamatuju: kazeťáky – těm podlouhlejm s rádiem a na dvě kazety se snad řikalo ‚jezevčík‘… a taky mrkváče, digitálky, videa… A taky AIDS – štrejchneš si a místo tak ňák důvěrně známý a vošahaný kapavky nebo syfilisu zhebneš… (Chvíli mlčení) A pamatuju Kanadskej pohár 76 – první turnaj v historii, kde se utkaly nejlepší národní hokejový mančafty světa… a bělehradský finále s Panenkovym vršovickym dloubákem pamatuju… a taky ty wimbledonský bitvy Borga s McEnroem… a pamatuju jezdit eště Laudu – vohořelýho i nevohořelýho… a pamatuju v plný síle Reagana, Gorbačova, Kohla, Mitterranda, Thatcherovou… a polskou Solidaritu… a ty naše vod koryta a z disentu, jak si to pak v proudu času ty role prohodili… a Helsinskou konferenci pamatuju – táta, pamětník poslední světový války, na to koukal v televizi, když to podepisovali, a povidal ‚už nebude válka‘… a pamatuju, jak lidi v devětavosumdesátym zvonili na náměstích klíčema a dveřma ven směrem tam někam na východ vykopávali ten leninsko-trockistickej bolševismus… (Chvíli mlčení) - aniž by někoho z nich napadlo, že se jim tenhle bolševismus bude za třicet let cpát zpátky voknem - ovšem vod západu! (Chvíli mlčení) Snad v mezičase vobešel zeměkouli a vracel se domu zocelenej z vandru.“

„Ty vole! Von se necpe voknem! Von už vešel dveřma a dejchá ti do držky! Von už ty votěže má zase už v pazourách!“ upřesnil starej Šulc.

„Hele, Šulci, já ti něco povim: tendle bolševismus - samozřejmě v modernim pestrobarevnym vobalu, ale v jádru pořád ten samej starej dobrej známej nenávistnej bolševismus - je možná jediná konstanta, kerá zbyla, protože to všechno vostatní, na co sem si vzpomněl a vymenoval, je dneska dílem veteš, harampádí, dílem veteráni, zapomenutý věci, muzejní exponáty, řádek v učebnici dějepisu, vobyčejný číslo v historický statistice. A dílem možná tu a tam časově vomezený módní retro. (Chvíli mlčení) A ty původně živý? Skoro všichni mrtví. A ty zatim přeživší už nebere nikdo vážně, snad jen jejich fankluby.“

„Dřív účelný krámy sou v hajzlu a máš jen nepotřebný,“ pravil starej Šulc.

„Vesmír směřuje k entropii a projevuje se to i ve společenský rovině – je chaos,“ pravil Hála a uzavřel: „To je na hovno.“

***

Hálu rovněž znepokojovalo, jak stále častěji umírali lidé, mezi něž se narodil a byl na ně zvyklý. „S nima vodchází svět, kerej znám a ve kterym to mám naučený,“ hořekoval.

A lidem známým i neznámým se začal vyhýbat, protože se aspoň nedovídal (nebo až s bezpečným odstupem), kdo zase zmizel a s ním i další dílek Hálovy duše.

Á propos lidi…

„Proč sis to nechal líbit? Tak jim to hodim na hlavu a du pryč…“

Kurvy.“

„Hele, ty si nikdy pořádně neviděl Tři chlapy v chalupě, viď?“ zeptal se starej Šulc.

„Proč?“ nechápal Hála.

„Dávej bacha,“ začal starej Šulc šmejdit myší po obrazovce počítače, až našel jakousi ikonu, kliknul na ni a z připojených reproduktorů se ozval dialog:

„No to přece nemůžu.“

„Tatínku, kde ste tohle sebral?“

„Hm.“

3.

4.

Kapitola II.

1.

2.

Kapitola III.

1.

3.

4.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

1.

2.

3.

4.

Epilog

Post festum

Poznámka autora

Copyright