FILOZOFIE A JEJÍ TERMINOLOGIE

AUTOŘI – Dr. Jan Volf, Mgr. Ján Bolek, Ing. Josef Vácha

RECENZE – Dr. Bernard Roštecký

1. Univerzum – celek, kosmos, svět. Univerzální filozofie.

Filozofie

Filozofie je systematická analýza a kritické zkoumání základních problémů, jakými jsou podstata hmoty, mysli, skutečnosti, jazyka, identity, „Já“, svobodná vůle, vnímání, kauzality, vědy, matematiky, času, prostoru a mravních soudů.

Filozofie usiluje o vidění celku světa ve všech souvislostech, snaží se vysvětlit náš život i jeho jednotlivé aspekty v tomto celku.

Filozofie je lidské kladení otázek po základu, smyslu, porozumění a osvětlení celku světa a místa člověka a ducha v něm.

Univerzálie

Ve scholastické filozofii jsou obecniny, tj. nejobecnější pojmy (idea, obecné a druhové pojmy, pravidla, kategorie, hodnoty, ontologické principy). Takzvaný spor o univerzálie vznikl již v rané scholastice okolo otázky, zda univerzálie mají samostatnou existenci mimo jednotlivé věci a nezávisle na nich (pojmový realismus; hlavní představitel Duns Scotus), nebo zda mají skutečnost jen ve spojení s jednotlivými věcmi a v nich (umírněný realismus;

hlavní představitelé Albert Veliký, Tomáš Akvinský), anebo zda se k nim dospívá teprve abstrakcí (nominalismus: stoupenci J. Roscellinus, W. Ockham).

Univerzalismus

Způsob posuzování zaměřený na celek, obecné (na rozdíl od jedinečného; individualismus) a zdůrazňující prvotnost celku před částmi; v užším smyslu zvláště filozofie a teorie společnosti O. Spanna.

Univerzální

Opak dílčího, částečného (partikulárního); v univerzálním se klade důraz na celek (celistvost, celostnost) před jednotlivým (jedinečným, zvláštním). Je třeba vidět specifickou dialektiku mezi univerzálním a partikulárním. G.W.F. Hegel spěl ve svém myšlení ke konkrétní univerzalitě.

Univerzum

Je svět jako celek skutečnosti, veškerenstvo, kosmos.

Definice se najdou u všech velkých filozofů, v nové době zejména u I. Kanta, A. Schopenhauera, F. Nietzscheho, L. Wittgensteina.

Univerzální filozofie

Je idea filozofie jako teorie všech teorií; filozofie v její univerzálnosti jako absolutní formální teorie poznání a vědy (transcendentální filozofie), která systematicky rozvíjí všechny zvláštní teorie.

Celistvost

Je vnitřní jednota spočívající v nezávislosti, autonomii objektu, jeho odlišnosti od okolí.

Celistvost je však relativní vlastnost objektu, protože ho nikdy nemůžeme zcela oddělit od jeho okolí.

Celost

Je každý věcný obsah (struktura), vnitřně rozčleněný, spojující různé prvky a zároveň reprezentující zvláště významový obsah (celek je více než suma jeho částí).

Pojem celosti je znám již v antice; jako pojem protilehlý k bezvztažnému nakupení prvků má ve vědě velkou heuristickou hodnotu, zvláště v oblasti organického a speciálně v oblasti duševna; uplatnil se v psychologii, poté také v biologii, medicíně, sociologii a pedagogice.

Kosmos – 1

V antické řecké přírodní filozofii výraz pro harmonické uspořádání vesmíru v protikladu k neuspořádanému chaosu; často předmět různých přírodně filozofických spekulací; také synonymum pro vesmír.

Řád, svět, veškerenstvo, uspořádání. Lze v něm rozlišit božské a přírodní, světské bytí.

Kosmos – 2

(řec. kosmos, řád celku, vyváženost, harmonie, uspořádání) původně smysluplně rozčleněné řadění, výsledek rozkazu, příkazu; tedy pojem užívaný ve vojensko-politické oblasti (Herodotos).

Svět – 1

Jednak soubor, celek vnější hmotné skutečnosti (vnější svět), jednak pojem úzce spjatý se způsoby lidské existence, v tomto smyslu jej rozvíjí fenomenologie, existenciální filozofie a filozofická antropologie.

U E. Husserla svět našich běžných zkušeností, v nichž žijeme (přirozený svět), jako sféra zjevování bytí jsoucího.

Vše, co vůbec je (celek jsoucna, jsoucí v celku), v co se může zjevit bytí (ontologicky chápaná celkovost vztahů a struktur); jednota toho, co bylo, je a bude, dávající vznikat a zanikat všem jsoucnům, věcem, jimž přichystává jejích bytí v běhu času; jeviště (pole) pro zjevování věcí, aktuální otevřenost jsoucího (otevřená celost); hra protikladů, kdy jsoucno se zmnožuje v mnohé, a to opět přechází v jedno.

Takto je svět přístupný (ve vlastní zkušenosti se světem) člověku jako neustálé vznikání a zanikání jsoucího v čase.

Svět – 2

Na rozdíl od přírody či kosmu je pojem svět úzce spojen se způsoby existence člověka a jako specifický termín se objevuje zásluhou fenomenologie, existencialismu a filozofické antropologie až v moderní filozofii.

U Husserla znamenal svět horizont všech horizontů, pozadí pro konturaci předmětů jako daností pro vnímání pro vnímání, univerzální perspektivu naší zkušenosti.

Celek

Jednota určitého množství částí, všeobsáhlé pole sil; části a jednotliví siloví aktéři se vztahují zpět k celku.

Celek (celnost, totalita) se projevuje v jednotlivém jsoucím. Ve filozofii jde vždy o otázku celku, o otázku bytí, o tázání se po smyslu života v celku.

Celek – část, párová kategorie, užívaná v metafyzických filozofických systémech.

- Celek je něco, co je složeno z částí nebo je na ně rozložené.

Některé celky předcházejí částem, aniž by z nich mohly vzniknout prostým součtem, jiné jsou důsledkem skládání částí.

Ve starověké i středověké filozofii platila na eleatství založená zásada, že z jednoho nemohou vzniknout dvě (jsoucna), ani ze dvou (jsoucen) jedno. V novověku zůstává tento princip přítomný v tomismu; obecně je pomíjen a tím, bývá z pozice tradiční filozofie vysvětlována ztráta ontologické soudržnosti.

Zejména filozofie přírody rozlišuje homogenní celek (složené ze stejnorodých částí, např. minerály) a heterogenní celek.

- Část se vždy vztahuje k nějakému celku.

Může všem mít různé podoby (např. kámen jako část hromady kamenů a oko jako část těla: kámen přemístěný z hromady kamenů zůstává kamenem, oko vyňaté z těla přestává být okem.)

V soudobé filozofii podstatně prohloubil a rozpracoval tuto problematiku strukturalismus, a zvláště speciální vědecké odvětví, zvané mereologie.

2. Systémový a strukturální pohled na filozofii.

Filozofie

(z řec. filein milovat, sofiá moudrost; vědění) je soustava kritického uvažování o problémech bytí, světa, poznání a člověka, kladení otázek po základu, smyslu porozumění a vysvětlení světa jako celku a místa člověka v něm.

Hledá obecné vlastnosti člověka, struktur přírody, kultury, společnosti i kosmu (z řec. kosmos – řád celku; ve středověku označení pro vesmír.

Systém – 1

Řec. systéma – spojení, skupina, celek; soustava, souhrn souvisejících prvků, sdružených do nějakého smysluplného celku.

Obvykle se skládá z komponent (nebo elementů), které jsou vzájemně spojeny a vzájemně se ovlivňují.

Ve starořecké filozofii původně seskupení, sjednocení, celek.

Později se objevila myšlenka řádu, uspořádanosti prvků nebo části systému.

Též výklad světa z jedné určité ideje, odvození všech jednotlivých principů.

Systém – 2

Určité seskupení sjednocení částí; uspořádání rozmanitých poznatků či předmětů do nějakého celku, jednoty; vědecky se systémy zabývá teorie systémů.

Systémy mohou být otevřené, uzavřené dynamické, statické apod.

Hegelův systém myšlení je v sobě samém kroužící, vymezující se a naplňující se dialektika.

S. Kierkegaard kritizoval vnější, objektivistickou jednotu systémů poznání; stranil jednotě subjektu úplně odevzdaného ideji (života).

Spekulativní filozof zapomíná na původ svých kategorií a pojmů, a tak se ve svém systému ztrácí.

Za ideou systému vězí představa identity myšlení a bytí.

Systematická teologie

Od 18. století označení pro součást křesťanské teologie; její úlohou je souvislý výklad věrouky a ověření křesťanského nároku na pravdu z hlediska její platnosti pro současnou životní realitu; systematická teologie zahrnuje dogmatiku, etiku (morální teologii) a filozofii náboženství.

Filozofie náboženství

Filozofické zkoumání náboženství, případně určitých náboženských přesvědčení, pokud jde o jejich původ, předpoklady a způsob, jímž odpovídají na specifické filozofické otázky; rozvíjela se od osvícenství, zvláště u Kanta a Hegela.

Strukturální funkcionalismus

Významný proud v sociologii, zabývá se rozborem funkcí prvků sociálního systému, jejich vztahem a vlivem na jiné prvky a na celý sociální systém.

Ve svých počátcích byl inspirován byl inspirován biologií, rozčleněním organismu na části s různými funkcemi, jež jsou podstatné pro fungování jak jiných orgánů, tak celého těla.

Čím je společenský celek komplexnější, tím diferencovanější jsou jeho funkce a tím větší jejich specializace.

Strukturální funkcionalismus také zkoumá fundování rovnováhy ve společnosti, jednak na základě společně sdílených hodnot a norem (mechanická solidarita), jednak na základě vzájemné závislosti funkčně specializovaných částí (organická solidarita).

Počátky strukturálního funkcionalismu najdeme u A. Comta, H. Spencera a É. Durkheima, rozvoj pak u amerických sociologů (Parsons, Merton) a antropologů (např. Malinowski a Brown).

Strukturalismus – 1

Jedná se o směr i vědecká metoda v jazykovědě, filozofii, teorii vědy, literární vědě aj.; v protikladu k analytické metodě vychází z pojmu struktury, tj. celkového uspořádání složitých systémů a vztahů mezi jejich prvky.

Od konce 40. let je strukturalismus spojen s učením C. Lévi-Strausse.

Inspirací byly etnologickým strukturalistům jazykovědné teorie.

Základ tvoří představa o jednotě celku a jeho částí a o významu vztahů mezi částmi a celkem a částmi navzájem.

Kultura je chápána jako strukturovaný celek obdařený smyslem přetrvat.

Význam každého kulturního jevu je dán jeho umístěním ve struktuře celku (kultury).

Struktury lidských kultur/společnosti je možné studovat, srovnávat a je možné odvodit exaktní pravidla (zákony) jejich fungování.

Strukturalismus – 2

Jedná se o typ myšlení, zakládající se na zdůraznění pojmu struktury.

Struktura je určena sítí vztahů mezi prvky (částmi) celku; uvažuje se o dynamických, vnitřně rozporných (a zároveň sjednocených), vyvíjejících se strukturách.

Zkoumá se vždy struktura určitého celku, objektu.

Strukturalismus – 3

Označení pro takový typ filozofie, který za základní považuje pojem struktury; strukturalismus se vyskytuje pod různými názvy, např. jako holismus skladebná filozofie, funkcionalismus apod., funkcionalismus apod; jejich společným rysem je zjištění, že celek není vysvětlitelný jako suma jednotlivých složek, ale že je od těchto složek kvalitativně odlišný (tj. zákonitosti celku nejsou redukovatelné na zákonitosti složek, z nichž se tento celek skládá.

3. Dialektika – metoda myšlení a jednání.

Dialektika (řec. dialektiké – umění rozprávět), umění vést rozhovor.

Význam pojmu dialektika se v dějinách filozofie měnil.

U sofistů je dialektika uměním vést rozhovor tak, aby se názor partnera jevil na konci neudržitelným; dialektika byla převzata Sokratem, aby účastníkovi rozhovoru názorně ukázala jeho nevědění; u Platona představuje dialektika metodické zkoumání pravdy ve společném rozhovoru (dialog); ve středověku se pojem dialektika široce překrývá s pojmem formální logiky.

Kant pohlíží na dialektiku jako na logiku zdání, jemuž rozum propadá, jakmile se nedává dál vést zkušeností.

V německém idealismu se dialektika stává základním rysem skutečnosti; představuje tu (v analogii k novoplatonismu) samopohyb ideje, která ze sebe vydává skutečnost a na vyšším stupni ji k sobě přivádí zpět.

U Hegela se dialektika v pojmové rovině uskutečňuje tezí (tvrzením), antitezí (negací) a syntezí (vyšší jednotou), reálně pak vývojem od bytí o sobě přes bytí pro sebe ke sjednocenému bytí o sobě a pro sebe jakožto ke zprostředkování, které se samo opět stává východiskem nového dialektického pohybu.

Podle Hegela ovládá tato zákonitost celou přírodu stejně jako lidský svět v jeho dějinách a sociálních formách.

Teprve celek v totalitě dialektického pohybu představuje pro Hegela absolutno.

Dialektický materialismus pokládá v protikladu k Hegelovi za prvotní objektivní dialektiku (tj. zákonitost pohybu materiálního světa); ta je charakterizována imanentní schopností samopohybu, která způsobuje přeměnu v kvalitativně nová stav a vývoj k vyšším formám.

Subjektivní dialektika je ve shodě s tím metodou poznání a revoluční praxe.

Dialektické myšlení je podle Marxe poznávacím procesem, při němž se nevystupuje od zkušenosti k abstraktnímu pojmu, nýbrž předmět, který z počátku nebyl dokonale poznán, se sestupem ke konkrétním formám jeho realizace stává předmětem pochopeným.

Dialektika – 1

Původně změní vést rozhovor, činnost výměny myšlenek v rozmluvě, kdy se dospívá k něčemu novému; myšlenkový způsob (koncepce), který popisuje vztah mezi protikladnými veličinami, mezi vnějším a vnitřním, distancí a přináležitostí, radosti a bolesti apod.; schopnost zahlédnout dvojí stránku věci.

Dialektika vychází z takového chápání skutečnosti, že má v sobě základní rozpor.

Ten je základem pohybu této skutečnosti, jejíž protikladnost (rozporuplnost) se zachycuje.

Takto se odhalují rozpory a mnohoznačnosti života a bytí; může se dospět až k poznání absolutna.

U Herakleita vše vzniká dialekticky z jednoty a boje protikladů (např. dialektika života a smrti). Protiklady zde nejsou syntetizovány do vyšší jednoty (dialektika bez syntézy).

Eleaté pěstovali antitetickou dialektiku.

Gorgias tvrdil, že pouhou dialektikou není dosažitelná podstata (pravda) věcí; je třeba přistoupit k božskému vytržení; jen tak lze nahlédnout do pravdy bytí a otevírat její bytnost.

Logickými operacemi jsou stanovovány ideje (dialogická dialektika).

Dialektika – 2

Dialektika transcendentální

Dialektika – 3

4. Ontologie (Povaha skutečnosti, metafyzika, filozofie bytí) – jsoucno, bytí, existence, jev, obecné, transcendentální, celek, substance, akcident, materialismus, idealismus, trvání, pohyb, prostor, čas.

Ontologie a její užívané pojmy

Povaha skutečnosti

Ontologie

Jsoucno

Jsoucí

Bytí

Různá filozofická stanoviska

Existence

Jev

Obecné

Obecné a jednotlivé

Transcendentální

Transcendentální filozofie

Celek

Celek – Část

Celistvost

Celost

Substance

Akcidens

Kvantita

Materialismus

Idealismus – 1

Idealismus – 2

Trvání

Pohyb

Prostor

Čas

5. Gnozeologie – poznání, subjekt, objekt, skepticismus, empirismus, racionalismus, senzualismus, agnosticismus, zkušenost.

Gnozeologie a její užívané pojmy

Gnozeologie

Teorie poznání – 1

Poznání – 2

Poznání – 3

Subjekt – 1

Subjekt – 2

Objekt – 1

Objekt – 2

Objekt a subjekt – 3

Skepticismus – 1

Skepticismus – 2

Empirismus -1

Empirismus - 2

Racionalismus – 1

Racionalismus – 2

Senzualismus – 1

Senzualismus – 2

Agnosticismus – 1

Agnosticismus – 2

Zkušenost

Empirie

6. Filozofická antropologie – člověk, příroda, kultura, dějiny.

Antropologie

Filozofická antropologie

Člověk – 1

Člověk – 2

Příroda – 1

Příroda – 2

Přírodní filozofie

Kultura jako způsob života

Kultura – 1

Kultura - 2

Kultura – 3

Kulturní kontakt

Dějiny filozofie

7. Filozofie přírody – příroda a svět.

8. Filozofické školy a směry – pozitivismus, iracionalismus, filozofie života, pragmatismus, fenomenologie, hermeneutika, strukturalismus, existencialismus, voluntarismus

Pozitivismus – 1

Pozitivismus – 2

Pozitivismus – 3

Iracionalismus

Filozofie života

Pragmatismus

Fenomenologie

Hermeneutika

Strukturalismus

Existencialismus

Voluntarismus

Závěr filozofie a její terminologie

Filozofická antropologie

Filozofická víra

Filozofie

Filozofie a náboženství

Filozofie bytí

Filozofie dialogu

Filozofie jazyka

Filozofie procesu

Filozofie přírody

Filozofie subjektivity

Filozofie techniky

Filozofie vědomí

Filozofie vědy

Filozofie života

Analytická filozofie

Kritická filozofie

Praktická filozofie

Univerzální filozofie

Doporučená literatura

Copyright