Verše poustevníka Jirky

Jiří Jansta

Okenní televizor

Jako správný poustevník v lese přebývám,

televizor mám, ale moc se na něj nedívám.

To raději z okna dění v lese sleduju,

tím se velmi bavím, v tom si libuju.

V levém rohu obrazovky, úplně nahoře,

datel bydlo má, kůrovce v komoře.

Brzy ráno po svítání slétne na kryt lampy,

co je z laminátu,

mydlí do něj zobákem, a kdyby nebyl chráněný,

zlámal bych mu hnátu.

Jeho ptačí kolega mu z druhé strany lesa pilně odpovídá,

i když oba vědí, že rušit lesní klid,

zvláště po ránu, se přísně zapovídá.

Trochu níže napravo bydlí veverka,

kožich plný blešek, jinak čiperka.

Ta zas má ve špajzu kupu bobulí,

vždycky, když mě vidí, se na mě zaculí.

Chodí za ní veverčák, černý, od dubu,

co pak spolu prováděj vám říkat nebudu.

O deset suků vpravo a pět stromů blíž,

modřinky maj hnízdo, taky malou spíž.

Celý den si shání zobec, od kořenů stromů k vršku,

kdybych já tak divě lítal, pad bych večer za vlast.

Ony však si při tom shonu ještě štěbetají,

sezobou, co samy váží, tak dobře se mají.

Když se dole pod oknem mihne mrštná lasička,

ta, co kurva bídná, žere ptákům vajíčka,

mám chuť po ní skočit a zakroutit jí krk,

by už ptáku žádnému nezkřivila brk.

Než jsem okno otevřel, ty můj milý brachu,

ta potvůrka zmizela, byla hnedle v prachu.

Nevím, proč jsem otvíral, vždyť to byla blbost,

stejně bych ji nechytil, člověčí ztratil hrdost.

Však v tom našem krásném lese žije zvířat víc,

srnky, sojky, kukačky, taky zajíc - sic!

Vyprávět bych mohl až do omrzení,

jak zvířata žijou, navzájem se honí.

Na závěr mi dovolte jedno poučení:

Nechme přírodě, co její jest, nezasahujme do ní!

Vyznání ohni

Usedám líně do křesla u krbu,

přemýšlím, hořící dřevo voní a praská.

Zářivý plamen, mocný ten čaroděj,

červené cihly komínu laská.

Hřeje a září a sílu mi dává

putovat žitím zas dál a dál,

říkám mu, bratře, jen díky tobě

člověk se člověkem nakonec stal.

V pravěké jeskyni, v klubíčku kamenů,

po bouři prvně ses rozhořel jasně,

hlídán jak poklad náš nejdražší,

vždy bylo u tebe teplo a šťastně.

Zpočátku chránil jsi před dravou zvěří,

pak nezištně svítil na cestu k výšinám,

nakonec člověka k síle jsi přivedl,

k vesmírným dálkám i k mořským hlubinám.

Jenom pár staletí stačilo k tomu,

když rozvoj řemesel a vědy nastal,

by smělý stroj, jenž silou svou živil jsi,

práci zde těžkou za člověka zastal.

Dnes už jen málokde tvůj plamen přímo lze spatřit,

však on všude kol, jen ukryt je pohledům,

tak jako dřív v tu jeskyni chladnou,

přinášíš teplo i pro můj starý dům.

Sedím si líně zde v křesle u krbu,

přemýšlím, jen rudé oharky teď do tmy svítí.

Zas přiložím polen pár a suché šišky,

zasyčí, zavoní a ochotně plamenem chytí.

Zářivý oheň, mocný ten čaroděj,

rozhoří naději dalšího bytí.

Město mého srdce

Znám město, co do srdce mi vniklo,

sotva spatřil jsem je jednou v nedbalkách.

Od těch dob já tisíckrát byl ve zdech jeho

a cítil se moc dobře - jako v pohádkách.

První setkání jen letmé a neupřímné bylo...

Jarní čas byl právě v tvůrčím rozpuku,

když děsivý proud lidí zalil jeho náměstí.

nevede u mě ke štěstí.

Letní ptákovina

Recidiva naděje

Ze života...

Kriticky chladivá

Oslava muže bude snad příště...

Chyba není na vašem počítači

Nesmělí

Podzimní rošáda

Pocta básníkům hudby

Zkouška orchestru

Polibek múzy

Předvánoční

Návod na vtipnou kaši

První sníh

Konečně zima!

Ve vlnách divokých, životu napospas

O hodnotách

Dáma dvou tváří

Paradoxy novověku

Prosba nemodlence

Polibky života

Smutno je po duších

Pochválen buď jarní čas!

A nikdo nechybí...

Defenestrační (L.P. 2013)

Po opravě

Klepy o lidech

Jaro je v právu!

Ze života deště

Plnoletá

Bílé lístky kopretin

Slunečnice

Májový příběh

Kočičí

Pády a vzestupy

Copyright