ORÁKULUM

Čeněk Pekař

Pro nejdůležitější osobu v mém bytí,

největší lásku a osudovou ženu,

která mě provází

a stojí vždy po mém boku,

už mnoho karmických životů.

Pro tu,

která dobře ví, že rozhodují činy.

Čeněk Pekař, 22.2.2022

Milí čtenáři,

dostává se Vám do rukou výběr mé poezie, kterou jsem napsal v rozmezí sedmi let, počínaje rokem 2016 a konče rokem 2022 včetně. Zhruba třetina básní z této mé, v pořadí již desáté, knihy je publikována vůbec poprvé, třetina z nich pak prošla různě rozsáhlým faceliftem a zbytek básní zůstal beze změny. O básních lze obecně říct jeden důležitý fakt. Mohou být, pokud na to ovšem jejich autor během tvorby pamatuje, skvělým zrcadlem duše, a to nejen autora, ale především čtenáře. Tuto jejich schopnost osvětlit všechna zákoutí našeho vnitřního vesmíru a poskytovat odpovědi na naše niterné dotazy lze s úspěchem použít tak, že se kniha rázem stává, ve správných rukách, velmi silným a účelným Orákulem.

„Ve správných rukách? Co tím jako Čendo myslíš,“ se asi ptáte.

Nuže, pojďme si to detailněji vysvětlit.

VE SPRÁVNÝCH RUKÁCH

To, jak dalece či zdali vůbec, tázajícího (tedy Vás) odpověď uspokojí, závisí pouze a jenom:

- na Vaší touze ptát se

- na míře a úrovni Vaší osobní kontemplace, s jakou přistupujete ke své otázce i k obdržené odpovědi, tedy nápovědě Orákula

- na tom, jak dobře znáte sami sebe

- na tom, nakolik jste otevření a nepředpojatí k výše uvedenému

- na míře Vašeho vhledu

- a v konečném důsledku na tom, jak vnímáte a chápete realitu života a prostředí, v němž se odehrává

„Máte to více o hmotě, nebo o energiích?“

KDY, PROČ A NA CO SE PTÁT

- Dejte si, se svou otázkou, tak říkajíc „načas“ – chvíli nad ní rozjímejte.

- Vyvarujte se banálních dotazů.

- Dejte odpovědi Orákula čas se projevit a sami sobě ji pochopit.

- Ptejte se, pokud možno v prostředí, v němž se cítíte bezpečně, a nebudete při tom nikým a ničím vyrušováni.

- Buďte otevření vůči jakékoli formě odpovědi.

- Může přijít odkudkoli i jakkoliv:

- jako velmi živý sen

- vnitřně intenzivní, nutkavý pocit něco v tom udělat

- spontánní, automatická kresba či psaní

- náhlé vize a projevy intuice

- nečekaně přicházející informace z různých zdrojů a vzájemně se doplňující (internet, média a rozhovory s lidmi)

- Synchronicita událostí a dějů

- náhlá, náhodná a nečekaná pozorování tzv. „andělských čísel“, jako je např.: čas 22:22 atd.

- stavy charakteru „Prozření“

- a další obdobné projevy

TECHNICKÁ ÚPRAVA KNIHY

Označte si vhodnou záložkou oblast v knize, kde se nacházejí básně a texty.

JAK NA TO, ANEB KROK ZA KROKEM

1. Vezměte knihu do rukou a držte ji zavřenou.

2. V duchu zformulujte otázku, a to zásadně v pozitivním vyjádření (formulaci). Jako příklad lze uvést:

„Proč se mi neustále vrací do života to a to.“, nebo: „Co si mám z té situace odnést a uvědomit si“, či: „Šlo reagovat citlivěji a jak?“ a podobně.

3. Dotaz směřujte na knihu a zároveň plynule přejděte na vizualizaci cílového stavu, který chcete, aby po vyřešení dotazovaného nastal. Svým vnitřním zrakem si představte ideální stav věci, jako by už byl.

4. Zvolte si, zda odpověď bude po náhodném otevření knihy ležet na levé stránce anebo naopak na té pravé a knihu otevřete.

5. Přečtěte si celou báseň, popřípadě příběh či citát, ke kterému Vás vaše volba přivedla. Chvíli o otázce, a právě přečteném textu rozjímejte. Snažte se vhledem vnímat souvislosti a spojitá místa.

„UPŘÍMNĚ A POKORNĚ HLEDAJÍCÍMU SE ODPOVĚDI VŽDY DOSTANE.“

„Z celého srdce Vám přeji, ať jsou Vám mé knihy, včetně tohoto Orákula, jen a jen ku prospěchu.“

22.02.2022 Čeněk Pekař

PÁR SLOV NA ÚVOD

Nemám nijak v lásce, vytahovat na světlo světa, i když by se vzhledem k současné situaci na planetě Zemi hodilo spíše použití příměru „na tmu světa“, děje a události dávno minulé. Myslím si, že čím více jsme mentálně zahrabáni v archivu vzpomínek, tím více nám uniká prožitek tady a teď. Čím více letíme na „autopilota“, o to méně času máme na bdělé a vědomé prožívání přítomného okamžiku. Jako bychom se dobrovolně zříkali části svého života ve prospěch toho egoistického uzurpátora, jež se nás neustále snaží přesvědčit, že on jste vy.

V případě této knihy však musím udělat vzácnou výjimku. To proto, abych Vám popsal, jak to začalo a co se dělo poté, co do mého života vletěl Špaček a zůstal u mě dodnes.

Přiletěl ke mně v roce 1980 během vyučovací hodiny literární výchovy na gymnáziu v MH a nevybral si zrovna vhodný okamžik. Ptáte-li se odkud se vzal, řeknu Vám, že fakt nevím.

Prostě neznámo odkud, pravděpodobně však z nějaké Centrální distribuce těchto nosičů. O Špačcích a této jejich roli se toho doposud veřejně moc neví, a tak je mou ambicí dobré jméno Špačka dostat alespoň na úroveň Slavíka, který čas od času přistane někomu v hrdle. Náš Špaček za to vstupuje přímo do srdce a přináší obdarovanému lásku ke slovům, dar je vázat a spojovat do smysluplných vět.

Byť byl jeho přílet absolutně neočekávaný, proběhlo vše v naprosté pohodě, až na to, že si příletu všimla vyučující profesorka Š., která se nade mnou zjevila jako duch a prohlásila:

„Co Vás Pekaři tak zaujalo, že to má přednost před mým výkladem?!?“

Pamatuji se, jak jsem se hrdě rozhlédl po třídě a sebejistě pravil: „Napsal jsem báseň.“ Třídou proběhla zvuková vlna z překvapení a očekávání následných událostí. Paní profesorka se na mě tak nevěřícně podívala a odvětila:

„A o čem je?“

„No… o životě,“ já pohotově na to.

Lavina se řítila a už nešla zastavit. Zkoušel jsem to nějak okecat, ale vše bylo marné.

Tak jsem začal:

ŠPAČEK

Třída vybuchla!

Vyučující evidentně zpozorněla.

Dal jsem si načas. Díval se po spolužácích a čekal na ticho. Pak jsem to do nich napral. Když jsem skončil, nikdo ani nehlesl. Čas se zastavil a jako všichni zúčastnění přemítal o zjevené pravdě. Pak ten krátký okamžik, který spěl k Satori (neboli osvícení, probuzení, záblesku náhlého uvědomění, prozření či poznání), přerušila paní profesorka. Rázně se postavila a bleskově byla u mě:

„Dejte mi to, Pekaři,“

prohlásila rezolutně, ale v očích měla takový smířlivě oceňující výraz.

„Máte to u mě schované a po maturitě to dostanete,“ pravila a odcházela ke katedře s mým Špačkem. Tam si básničku znova přečetla a lakonicky prohlásila:

„Forma dobrá, ovšem obsah schématický, prvoplánový a nepublikovatelný.“

„Pekaři, pište dál, ale ne o mé hodině!“

Tak moudrá paní profesorka Š. ve mně nezabila Špačka, ale dala mu křídla.

A mně teď, po 42 letech od jeho narození, nezbývá nic jiného nežli mu poprvé otevřít klec.

„Děkuji, paní profesorko!“

A

ALTRUISMUS

„Buďte altruisté!

Začněte s tím však nejprve sami vůči sobě, vlastnímu já, které na tento vrcholný projev Vašeho sebe přijetí a bezpodmínečné lásky trpělivě čeká.“

AYLIN

příběh č. 1

„Máš-li pocit štvané zvěře,

nech se sežrat“

Myslel jsem ne tebe

a na další takové divoké šelmy

když v tom se zablesklo

snad vzplála, na obloze vědomí

ta dlouho očekávaná

zcela ojedinělá myšlenka.

Ta, jež mění paradigmata

všech vesmírů: „Kudy se jen k tobě dostat má, Aylin, když tě chci, šelmo.“

Okno se otevřelo!

Pralesní džungle zavoněla chtíčem

tou nejstarší vůní od stvoření světa.

Touhou kořistí být lovena, skolena

pářena v páře

až do úplného změknutí.

Pozřena.

K naplnění snů však nestačí je snít.

Je nutné povstat, zachytit stopu

a vyrazit (si zub již na prvním schodu).

Bezzubý, stárnoucí lovec...

Náhle, se přede mne spustil

provazový žebřík tvých vlasů.

Hmátl jsem po něm...

Stojím a šplhám.

Euforický zabedněnec

zase jsem nechal doma

všechny své zbraně...

Celá divokost džungle

mě mírumilovně pozoruje.

Lákavě prostírá své staronové plody.

Dolévá poháry mladým vínem

s omamnou vůní

ještě nikdy neprožitých slastí…

Náhle čas ztichne.

Veškerá barevnost přejde

do tlumených odstínů...

Průměrnost klanící se

výjimečnosti.

Teď, v tento moment

mám poslední šanci

se rozhodnout.

„Chci Tě!“

„Vážně to chci?!?“

Pozdě…

Jako již tolikrát se stalo

a tolikrát se stane…

Za hodinu po dvanácté!

Zkoumavě na mne hledíš

a v ruce držíš snítku ratolesti.

Prý přicházíš v míru.

Šeptáš má jména;

všechna, od stvoření světa.

Všechna, co jsem kdy tak hrdě nosil.

Ten příběh nekončí, neboť právě začal.

„Aylin – lásko.“

„Tolik jsi mi chyběla.“

[inspirováno – zdroj Enigman na www.liter.cz]

ABY RÁNO ZA TO STÁLO

„Zbytečně nic nepřeceňuj. Vždyť všechno je iluze.“

Za pendrek

za pokus o lásku

za nic na konci provázku

za přiznání mé i tvojí duši

co význam má a ty to tušíš

za všechno co se neporuší

co pevnost má

prostoru v čase.

Za pevnost hradu

za zrno v klase

a sázku za poslední minci

v kase.

Za všechny pavlačové drby

za všechny trpělivé vrby

za rady, které poradily

jak radit, tak by neranily.

To malé dítě, jež je kdesi

ukryté, v cele tvojí duše

zraněné já – tuše

že jednou ukáže všechny tvé běsy.

A při tom stačí jenom tak málo

aby to stání za něco stálo

ba, co by stálo...

Vříská si v tichu, slova vyrytá na kalichu:

„Vypij mě do dna, plním se prázdnem

„pak lehce zpiti, hříchy své smáznem.“

Z kalichu život si teče v kapkách

ty jsou jak perly v jinovatkách.

Malují obraz úžasné vize

však to co vidím vypadá cize.

To Ďábel sám vzal roli světce

křivý nám obraz na konci štětce.

A čas i prostor, byť jsou z ticha

dolévají víno do kalicha.

Pak připíjí si

„Kurňa – ale... na co?“

„Třeba na prostor?“

„Na ten pijeme furt!“

„Odpuštění?“

„Za co ??“

„No... Sama sobě“

Za pocity, jež cítím k tobě

i za ty, kterém cídím v sobě

a za vzpomínky

poztrácené cestou z kapsy.

Pro touhy nežít z upomínek

jak neohýbat v mládí kmínek

byť tolik pružný zdál se být

až ohnul se, v tom přestal žít.

(dovětek)

Každého rána něco čeká

na Nový den, po Staré noci

však, co když jsme jen

čekající – cvoci.

„Ne!!...“

„To ne přece ...“

„Ale... kde jsou??“

„Kdo jako, zase?“

„No,…“

„Prostor s Časem!“

Odešli někam, aniž přišli

v tichých krocích, houpajíc se v bocích.

S ozvěnou počátků…

Na vesmírné trase.

ABY SKUTEK NEUTEK

„Nic není horké tak, aby to jednou nezchladlo!“

Smutno je mi, občas z rána

smutno je, i k večeru

stále bolí v duši rána

na pelesti sedí vrána

prý ať si to neberu.

Kráká svoje teskný songy

oblečená ve smutku

v rytmu srdce hladím bongy

nažhavená držíš gongy

připravená ke skutku.

Někde v dálce nápěv zazní

na smutek, že není lék

smutno není v této básni

pojď ke mně a cesto zhasni

aby skutek neutek.

ACHILOVA PATA

„Odchody nebolí, bolí připoutanost.“

Jak bych se zbavoval

Šaškovských masek

postojů podivných, umělých póz.

„Snaž se mě nezlomit,“

řve slabý hlásek

vzpomínky prchají, jak vůně Tvá z dóz.

Až bych se rodit měl

do lůna nazpátek

přál bych si kometu, oblohou plující.

Chytím se ohonu

potáhne jak vrátek

uteču zrádci čas, mávajíc čepicí.

Nijak se nebráním

kleknout si na mlatu

dneska jsem nakoupil, co se mi nechtělo.

Vymlácen, jak žito

hlídám si svou patu

zrodím se znovu, když tělo mé zemřelo?

A CO DÁL

„Hudba je lék bez vedlejších účinků a nedá se předávkovat.“

Ve světle včerejšího rána

do temné noci mizí hejno vran

to jazzman, seděl u piana

a hrál...

Ztěžklými prsty, tvoří tóny lehce

krve je málo, o to více ran

ztratíš-li víru, jak ztratil bys své pěšce

vyhrát se nedá, když zbývá ti

jen král…

Přitáhli další, Mistři s jejich štětci

myšlenky v texty, já tepu s pokorou

prvý střet s Tebou

všichni jsme v jádru světci

co dál?...

Žít vzpomínkami to je život slepce

tichem té noci, zní jenom křídla vran

a slepý jazzman stále stejně křepce

každému příběh, dál na piano

hrál...

A CO JSI TY

„Všichni odcházejí, aby se opět vrátili.“

Jsem duše

která uchází

když z cesty sjedeš do mlází.

Jsem pastýř

co tě provází

a varuje před nesnází.

Jsem měď

i zinek v mosazi

co nepodléhá abrazi.

Jsem jako prostor

za hrází

když splyneš se mnou v extázi.

A ty jsi ta, co odchází…

A JINAK NIC

„Jistota zázemí je to, co hledáš.“

Mám pochyby a ne, že nemám

mám deset tisíc otázek

jak malé dítě občas konám

jak pes, honím svůj ocásek.

A zvůlí ega, sebe trestán

nejsem si občas sebou jist

je dopředu už osud schystán

či vždycky jenom prázdný list.

Pod stromem, za domem, kde bydlím

v kořenech jedné z borovic

je dutý prostor, s jednou židlí

na stole pero a jinak nic.

ALBUM POHLEDNIC

„Smrt i zrození jsou jen křižovatky cest v nekonečném vědomí.“

Dnes ráno jsem se probudil

a v hrůze zjistil, že jsem živ

že smrt mě prosí abych žil

ač tělo ztuhlé je, jak klih.

Život mi rány zasadil

on křičel na mě, že jsem nic

když nevážím si každé z chvil

ať pochopím, že rub má líc.

Prožít si všechno nejde hned

vlastníme alba plná skic

a v každé z nich je osud sám

nápisem v prázdnu pokladnic.

Poslední slova a nic víc:

„K životu čelem smrti vstříc.“

Svůj rubáš šil jsem celý čas

však teď jej v truhlu uložím

nahý jsem přišel, půjdu zas

do Nové Země mnoha krás.

Zdáli už slyším volání

tamtamy bubnů, píšťal jek

život i smrt nás dohání

nikdo jim ještě neutek.

„K oběma čelem hrdě vstříc,“

čím nás je více, světla víc.

„Jsem jednou z mnoha létavic.“

A PAK, ŽE NEJSME SAMI

„Haiku“

Jaro prochází.

Ptáci i ryby pláčou

Opět nás mine.

A TICHO V HLEDIŠTI

„Iluze reality ti nalhává, že existuje hmotný svět.“

Jsme jako herci na divadle

hrající role bez zkoušek

jak skrytý prostor za zrcadlem

a sami sobě fanoušek.

Když na jevišti světla září

pozornost světa patří nám

pak nasadíme jednu z tváří

slavíme život jako chrám.

Však jeho hry jsou plné dramat

dějové linky záhadou

tak často možné je se zklamat

zábrany žádné nekladou.

Nakonec světla zcela zhasnou

poslední naše poklona

pak dolů dáme masku krásnou

v hledišti ticho…

opona.

AU

ZEN KOÁN

Šel jsem ke svému Mistrovi, jako vždy, odhodlaně. Zkušenost mě již naučila neočekávat a nelpět. Stále jsem však nechápal jedno:

„Jak sfouknout svíci, jež nehoří

a hořící ji znovu zapálit“,

Koán, který jsem od něj dostal k vyřešení.

Víra, to je to slovo, ten stav, říkal jsem si pro sebe, a odhodlaně vstoupil do učebny. Jako vždy, už seděl na polštáři, zády ke dveřím. Snad, jako by tím chtěl vyjádřit svou neotřesitelnost. Sedám si na své místo a čekám.

Spěchat není proč, ani kam. Jsme vždy právě tam, kde máme být, ku prospěch všech.

„Proč si přišel?“ ptá se mě Mistr náhle.

„Abych zas mohl odejít?“ spíše se ptám, nežli odpovídám.

„A kam?“ odvětí a se zájmem mě pozoruje.

Dříve, než stačím cokoli bdělého odpovědět, hlavou mi proletí myšlenka zcela jiná a Mistr reaguje, jak to umí jen on.

Nejprve jenom slovy: „Vždyť už tam přece jsi.“

Poté ovšem i holí. „Au,“ syknu tlumeně a doplním o “धन्यवाद!“

Odcházím.

Svíci jsem ovšem stále ještě nezapálil ani neuhasil.

AYAHUASCA TRIP

„Zapomeňte na zkratky, jen Vás ochuzují o prožitky bytí.“

Pomalé pohupování sítě mě naplňovalo klidem. Prales kolem mě přetékal barvami, rozverně se šklebil a chechtal na celé kolo. Oháněl se tou paletou barev jako páv a cákal je na všechny strany. Tak se úporně snažil vzbudit ve mně zdání, že se není čeho bát, až podoben rozvodněnému světu, tak jako vodopád, padal přes své okraje. A to vše jen proto, aby vzbudil dojem, že se nic neděje, že vše je, jak má být. Zdání ovšem bývá ošidné. Co se jeví jako zjevená pravda, není obvykle nic jiného nežli návnada. Na sepranou košili mi kápla červená se žlutými fleky. Rozhlédla se kolem a pak mi přeběhla po břiše k rameni, načeš rychlým pohybem někam zmizela. Kakofonie zvuků, nesoulad, který se lehce změní v melodie vzájemně se prostupující a doplňující. Orchestr bez dirigenta.

Pohupoval jsem se, poslouchal tu úžasnou disharmonii a čekal…

Když přišel Curandero a lehce na mě kývl, trochu jsem znejistěl. Chápavě se usmál a podal mi pohár.

Barevné provazy

zeleně zasyčí

žlutavě chvějí se

slézají po tyči

očima zkoumají

lezou mi do duše

kořeny obnaží v hladové

předtuše.

Pradávný obličej

směje se zákazům

dává tím za pravdu

podivným obrazům

jednotu určuje

společným vesmírem

na hlavě korunu s modravým

safírem.

Něco mě zvedá

z mé porodní polohy

osobní příběhy

vyzvracím pod nohy

vyženu démony

za bránu od ráje

liána v mém těle poklidně

uzraje.

AZORY

„Jsi jenom dým nad vyhaslým ohništěm.“

Vidím své tělo, jak je v klinči

podléháš ráda lásky lynči

držím se zpříma zuby nehty

tak už si odpusť svoje šplechty.

Pokud chceš po mně víc než hoďku

na volné moře máš jen loďku

tak moje milá na to peču

běžím, co můžu, neuteču.

Teď sebou házím v lásce bouři

kdo nekouřil, tak ať jen kouří

kdo doplul někdy na Azory

dává jen ostré do komory.

Jak náhle přišla, po ní veta

láska je jako cigareta

dým chvíli stoupá, míří vzhůru

k čumilům skrytým, tam na kůru.

Sednu si v okně na parapet

nemám už víc sil – na kabaret

je po chuti plout další bouří

sedím tu v sedmém, rychle kouřím.

Dým zase stoupá líně vzhůru

a čumilové čumí z kůru…

Jak popel náhle uvolním se

ač padám dolů, stoupat zřím se.

AŽ JEDNOU TU NEBUDU

„Stále se někam chystáme, místo abychom jen byli.“

V záchvatu boje mrtví mizí

zrakům je zakryl přítel čas

jen občas píseň větrů ryzí

přivane zdáli tichý hlas.

To nad blaty se mlha válí

jak kojot v lidském výkalu

já vzlykot boží slyším zdáli

a utichá jen pomalu.

Hořící keř mé slzy bolí

však má je vůle více snést

tak strkám hlavu do soukolí

by slovo naděj mohlo kvést.

B

BYTÍ

„Bytí je stav, kdy já si v kontextu času a prostoru uvědomuje, že je. Neví ovšem nic o tom:

- proč se zrodilo,

- proč zrovna tady a

- zrovna teď.

A co to znamená pro Vás?

No, jednoduše nic.

Jen bděle a vědomě buďte!

To úplně stačí.“

BUDDHA

příběh č. 2

Nosím ji ustavičně při sobě, prakticky zcela neschopen se od ní odloučit. Stačí mi na ni jen krátce pohlédnout a hned jsem si jaksi jistější. Zaplaví mě pocit naprostého klidu, při vědomí toho, že jsem na správné cestě. A případný dotek mi vždy dodá sílu a energii, že i v těch nejhorších chvílích, jsem schopen jít dál. Již nějakou dobu postupuji údolím řeky Ňangčhu. Jdu náročným, místy až neschůdným terénem a směřuji proti jejímu toku. Ten si hučí svou píseň o životě, tu nekonečnou modlitbu za poutníky, které již potkal, i za ty, s kterými se teprve setká a směřuje někam svou cestou. Stejně jako já, Vy i tato řeka, má svou osobní pouť Dharmou. Možná proto, že si je toho všeho dobře vědoma, že bez síly zdroje, v jejím pramenu, by nikdy ani nemohlo být cíle. Proto zřejmě působí na mě takovou vyrovnaností. Místy je velmi podobna rozšklebené jizvě, kdy se svou dravostí zařezává do náhorní planiny, aby jinde, svým rozvlněným tokem s občasnými meandry, připomínala na slunci vyhřívajícího se obrovského hada.

Mým cílem je dostat se k jejímu prameni, tam někam na severní svahy pohoří, kde by se údajně mělo nacházet Útočiště. Když konečně dorazím na místo, sotva se držím na nohou. U paty skalní stěny, schovaná pod jejím převisem, se krčí malá kamenná chatrč. Vstoupím bez zaváhání dovnitř a zvědavě se rozhlížím po jedné jediné místnosti. Často jsem s povděkem vzpomněl na svého otce, který mi od útlého dětství vštěpoval víru sám v sebe, zdůrazňováním:

„Pamatuj si synu, že nikdo z lidí nezná tvou Dharmu lépe než ty sám. Jdi a uč se cestou. Vnímej, abys měl co předat. A buď, za všech okolností, vždy sám sebou.“

To byl jednoznačně ten motor, ta inspirace, která mě neustále povzbuzovala na mé cestě k této chatrči. Zdá se, že jsem konečně u cíle svého putování, a tak se zvědavě rozhlížím po prostoru kolem sebe. Ne, nejsem zklamán, jak se nejspíše domníváte, jen překvapen tím, co vidím. „Tak k tomuto cíli jsem zasvětil tak velkou část svého života, že na podrobnosti už nechci ani pomyslet,“ říkám si pro sebe.

Zjišťuji, že se mám stále ještě hodně co učit, neboť i když neočekávám, nebo se o to alespoň vytrvale snažím, jsem značně vyveden z míry tím, co teď spatřuji kolem sebe. „Nevím, co jsi od Útočiště očekával,“ říkám si v duchu a musím se usmát. Takhle jsem si ho ale opravdu nikdy nepředstavoval. Prostota sama. V prázdné místnosti jen hrubá postel s několika složenými dekami a k postranní zdi přilepené kamenné ohniště s kouřovodem vyvedeným pod stropem ven. Chatrč mě ovšem poskytuje vše, co momentálně nutně potřebuji. Zdá se, že potřebné pro Útočiště, tu je. Chrání mě před ledovým větrem, poskytuje nikým nerušený klid pro mé plánované dlouhodobé spočinutí v meditaci bez nutnosti příjmu potravy. Poté, co rozdělám oheň, zaženu i tu třeskutou zimu, která později vadit nebude, ale na začátku je značně omezující. Bylo mi dáno si uvědomit, jak opravdu málo stačí k tomu, abychom byli spokojeni v situaci, v níž se nacházíme. Pocit však neměl dlouhého trvání a skončil záhy, jen co jsem zjistil, že se mi nedaří najít žádné dřevo na podpal. Nikde ani kousek, a to platí jak v chatrči, tak venku kolem ní. Představa, že dál už půjde vše snadno, tak vzala velmi rychle za své.

Unaven po náročném dni, jsem se uvelebil na posteli, řádně vystlané ovčími houněmi, zakryl se vlněnou dekou a čekal na spánek. Už téměř polomrtvý mrazem jsem z brašny vytáhl sošku. Buddha se na mě usmíval, sedě ve svém meditačním posedu v pozici „lotosového květu“. Tak, jako mnohokrát před tím (i nyní), mi její dotek dodal klid a přivolal spánek. Snad to byl sen či blouznění umírajícího, však zcela náhle jsem uslyšel hlas:

„Proč mě nespálíš? Jsem ze vzácného druhu santálového dřeva. Budu hořet pomalu a dlouho. Navíc ti budu i krásně vonět,“ a já spatřil obličej smějícího se Buddhy.

„Spálit tak vzácnou starobylou relikvii?

To nikdy,“ pomyslil jsem si.

Buddha soucitně pokýval hlavou a řekl:

„Hledáš-li mě v nějaké řezbě, potom mne míjíš. Jsem v tobě, nikoli v té soše. Celou dobu jsem byl. Třesu se v tobě zimou. Spal ji.“

Když jsem se ráno probral, nemohl jsem sochu najít. Jen kousek od mého lože byla hromádka popelu.

BERÁNEK VLKA

„Někdo to musí oddřít, má-li se cokoli pohnout.“

V zápasu boje slova hoří

a nikde žádná pomlka

pod těžkou palbou, která boří

beránek čeká na vlka.

Bělostné rouno tmavne krví

modravé oči přivírá

kdo nebrání se, bývá prvý

co v litrech krve umírá.

Zdání jak dítě nerozumu

kdo hroby ze snů vyloupí

co život napsal, nevygumuj

beránek vlka zastoupí.

BEZ BRÁZDY ČASU

Haiku

Malá myš žasne.

Ranní výměna stráží.

Tak plaše svítá.

BEZ BRÝLÍ NESLYŠÍM

„Pamatujte na to, že i zrnko písku je Sahara.“

Já možná se jen pletu

my nejsme o nic více

než pouhé zrnko písku

a zhaslá stará svíce.

Ty děláš díru v plotě

a chytlas‘ malou třísku

jsi stále mladé kotě

však hlídáš si svou misku.

A zbylá vůně mléka

mou bradou dolů

s

t

é

k

á

.

.

v poslední pocit jemný.

V tajemné mysli ženy

topím se na dně tůně

půl roku hřích jsem tropil

proto nám láska stůně.

Bez brýlí slyším život

řve zřetelně a ostře

i když jsem malý pivo

chutná líp, když se prostře.

Tak barevně a zrale

mi zní teď lidské hlasy

část bude s námi stále

byť šednou naše vlasy.

Já v naivní své víře

že čas je prostor v čase

v němž budu stále šířen

však slzy znějí v hlase.

BEZEDNOST

„To že, zkušenost je nepřenosná, je zkušenost.“

Spin je forma Jackpotu v kasinu

Já v každém dalším spinu

věřím, že smažu vinu

a nepodléhám splínu

po dobách ve tvém klínu.

Jak v každé sklence vína

bych pátral po příčinách

a s každou lahví další

víc podléhal té falši.

...že já jsem prostě zbrusu

...zrcadlem svého vkusu

Jak čisto v autobusu.

Jak soulož za poklusu.

Jak zvratky z Antabusu.

Mně život vrací zpátky

a hlavu do oprátky

strkám rád.

Sám sobě hlavu stínám

při hudbě od Gerschvina

tak kurňa: „Proč ta slina?“

tak kurňa: „Co ta spina?“.

Všechno je moje vina

jsem debil, debil líná.

Prý...

...taky velká sračka

...sám sobě profi – plačka

když má poslední kačka

mě tak pálí ve dlani.

Tak skáču do propasti

(ďábel si kapsu mastí)

BEZ ODVAHY

BEZ ŘETĚZU

BEZ STÍNU

BEZ VAZBY RÝM

BÍLÁ MÍSTA

BIT PO BITU

BLÁTO NA BOTÁCH

BLUDNÉ KRUHY TOUHY

BLUDNÝ HOLANĎAN

BOBŘI

BONMOTY

BOŽÍ MUKA

BŘEČŤAN 1

BŘEČŤAN 2

BUŠÍM NA NEBESKOU BRÁNU

BYLO ČI NEBYLO

BYLO TOHO MÁLO

BYLS MŮJ VZOR

C

CESTOU MNICHA

CO KDYŽ JSEM ILUZÍ?

CO KDYŽ NE

CO KDYŽ PŘECE JEN

CO KDYŽ SE MI JEN ZDÁŠ? 2

COPY-TVORY

CO SI HOLKA DÁT KUSKUS

CO VŠECHNO DAL BYCH

CO VLASTNĚ NEJSI

CO ZA NEHET SE VEJDE

ČAS NA LET

ČAS NA LET 2

ČEKÁNÍ NA POLOJASNO

ČERNÁ KŘÍDA

ČERNÉ KLAPKY

ČERNÁ V BÍLÉ

ČINY JSOU NYNÍ

ČÍM JSME SI

ČLENIT ČINY

D

- Může to být i jinak? No určitě ano.

- Tím to končí? Jistě, že ne!

DOST DOBRÝ DOTAZ

DALI JSME SI

DEJTE MI RÁJ

DEVÁTÁ VLNA KARIBŮ

DEZERTÉR

DĚLENÍ NULOU

DIALOGY ZTRACENÉ V PŘEKLADU

DÍROU V PLOTĚ

DÍVKA S PERLOU

DIVNĚJŠÍ DIVNÝCH

DKK

DNESKA BY TO ŠLO

DO BLOKŮ

DO MĚ STRČ

DO STEJNÉ ŘEKY

DOTEK RTUTI

DROBKY NA UBROUSKU

DRUHÉ HALO V ÚSTAVU

DUHA NA KONCI DEŠTĚ

DVANÁCT OPIC

DVĚ LŽI A JEDNA PRAVDA

E

EGO – NENÍ JÁ

ELEMENTY PANIKY

ENIGMA

H

Table of Contents

PÁR SLOV NA ÚVOD

A

AYLIN

ABY RÁNO ZA TO STÁLO

ABY SKUTEK NEUTEK

ACHILOVA PATA

A CO DÁL

A CO JSI TY

A JINAK NIC

ALBUM POHLEDNIC

A PAK, ŽE NEJSME SAMI

A TICHO V HLEDIŠTI

AU

AYAHUASCA TRIP

AZORY

AŽ JEDNOU TU NEBUDU

B

BUDDHA

BERÁNEK VLKA

BEZ BRÁZDY ČASU

BEZ BRÝLÍ NESLYŠÍM

BEZEDNOST

BEZ ODVAHY

BEZ ŘETĚZU

BEZ STÍNU

BEZ VAZBY RÝM

BÍLÁ MÍSTA

BIT PO BITU

BLÁTO NA BOTÁCH

BLUDNÉ KRUHY TOUHY

BLUDNÝ HOLANĎAN

BOBŘI

BONMOTY

BOŽÍ MUKA

BŘEČŤAN 1

BŘEČŤAN 2

BUŠÍM NA NEBESKOU BRÁNU

BYLO ČI NEBYLO

BYLO TOHO MÁLO

BYLS MŮJ VZOR

C

CESTOU MNICHA

CO KDYŽ JSEM ILUZÍ?

CO KDYŽ NE

CO KDYŽ PŘECE JEN

CO KDYŽ SE MI JEN ZDÁŠ? 2

COPY-TVORY

CO SI HOLKA DÁT KUSKUS

CO VŠECHNO DAL BYCH

CO VLASTNĚ NEJSI

CO ZA NEHET SE VEJDE

ČAS NA LET

ČAS NA LET 2

ČEKÁNÍ NA POLOJASNO

ČERNÁ KŘÍDA

ČERNÉ KLAPKY

ČERNÁ V BÍLÉ

ČINY JSOU NYNÍ

ČÍM JSME SI

ČLENIT ČINY

D

DOST DOBRÝ DOTAZ

DALI JSME SI

DEJTE MI RÁJ

DEVÁTÁ VLNA KARIBŮ

DEZERTÉR

DĚLENÍ NULOU

DIALOGY ZTRACENÉ V PŘEKLADU

DÍROU V PLOTĚ

DÍVKA S PERLOU

DIVNĚJŠÍ DIVNÝCH

DKK

DNESKA BY TO ŠLO

DO BLOKŮ

DO MĚ STRČ

DO STEJNÉ ŘEKY

DOTEK RTUTI

DROBKY NA UBROUSKU

DRUHÉ HALO V ÚSTAVU

DUHA NA KONCI DEŠTĚ

DVANÁCT OPIC

DVĚ LŽI A JEDNA PRAVDA

E

EGO – NENÍ JÁ

ELEMENTY PANIKY

ENIGMA

H