(Ne)obyčejné příhody holčičky Ivy

příběhy z farmy pro malé děti

Irena Mondeková

Ilustrace: Iva Křížová

Iva a tajemní skřítci

Co to v pytlích šustí, pípá?

Mám dědečka kouzelníka?

„Ivuško, něco jsem před chvílí dovezl. Uhádneš, co, princezničko?“ posunul děda z čela slaměný klobouk, aby dobře viděl, jak se vnučka bude tvářit.

Iva zaslechla podivný šramot. „Tady máš to překvapení,“ ukázal na dva pytle v rohu chodby. V těch velikých sáčcích z papíru cosi podivně škrábalo a šustilo.

„To budou nějací skřítci, dědečku.“

„Skřítci?“ zasmál se děda.

„To ne, Ivuško, ale hádej. Má to dvě nohy a zobáček a ocásek. Nastěhujeme je do domku ze dřeva, do slepičárny."

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se.

„Ano, můžeš,“ a ona se skoro rozběhla radostí. Důležitě pochodovala s milovaným dědou v nových svítících holinkách - ráz dva ráz dva - směrem ke slepičí boudě a vesele brebentila.

Z obrácených pytlů tam vyklouzávala na zem kuřata jedno po druhém. Jako králíci z kouzelnického klobouku. Děda totiž dovezl na statek nové, mladé slepice.

„Jů, slepičí miminka,“ měla Iva oči navrch hlavy.

Stála pohromadě v chumlu uprostřed boudy. Prohlížela si nový domov a ani nepípla.

Děda vzal kyblík s krmením a nasypal ho na plech. Nejzvědavější z nich udělalo krůček - a klov, klov! Ostatní kuřata uslyšela známý zvuk a nahrnula se kolem. Rychlé ťukání tolika zobáčků Ivě připomínalo plechovou slípku, kterou má doma. Natahuje se klíčkem na zádech a pak zobe a zobe, dokud se klíček nezastaví.

Děda nalil do kamenného koryta ještě vodu, aby se kuřata mohla napít, a šlo se domů. Iva nesla košík z proutí. Cestou do něj sbírala vejce. Nejraději pro ně ale lezla do staré psí boudy, tam se slípky často schovávaly a zanášely.

„Jak se jmenuješ, pejsku?“ ptal se jí děda. Z boudy totiž koukala rozcuchaná Ivina hlava s vystrčenou špičkou růžového jazyka. Soustředila se, aby opatrně brala jedno vejce za druhým.

Pohoršlivě zakroutila očima. Ten děda, plete si mě s nějakým pejskem! Ale přece jen nakonec zaštěkala, aby mu udělala radost.

Překročila zlobivého kocoura Kryšpína, stočeného na rohožce, a podala babičce proutěný košík:

„Vajíčka, babi!“

Iva a dobrý skutek

Zavírejte dobře vrátka:

kocour číhá na kuřátka!

Iva si na dvorku malovala klacíkem do hromady písku. Od domku, kde žily slepice, se už nějakou dobu ozývalo vystrašené pípání, skoro jako volání o pomoc. Vydala se tam, aby zjistila, co se děje.

Sousedovic kocour Tlusťoch číhal u ohrady. Jedno z nových kuřátek se totiž tak dlouho natahovalo po rozkvetlé pampelišce za plotem, až uvízlo mezi plaňkami. Nemohlo zpátky, ale ani ven. A to se právě líbilo kocourovi. Už už po kuřeti natahoval tlapku s velkými drápy.

„Ty jeden, ty, ty, ty, kšá!“ zahrozila kocourovi hůlkou. Stáhnul ocas, mňouknul a utekl.

Iva a kocour Kryšpín

„Byl špinavej?“

Iva a krasavec páv

Iva a koza Líza

Iva a nezbedné kůzle

Iva a pejsci tuláci

Iva a smutná mangalice Tonička

Jindřík a delfín

Iva a štědré Vánoce

Copyright