XENOGRAFT

IYEF

„Na památku kočky Adhyāsy.“

I. TRIVIUM

Byl to další z těch dnů, pro které ani nestojí za to vstát z postele. Každý by udělal lépe, kdyby se jen převalil na bok a tvrdošíjně pokračoval v započatém spánku. Nade vši pochybnost bylo lepší lůžko vůbec neopouštět a raději se i nadále věnovat dřímání, jež bylo spáčům spiklenecky nakloněno nesčetněkrát více než povýtce nevyzpytatelný svět bdění. Proč se vzdalovat z vyhřátého lůna nadosobní útulnosti a lopotit se s něčím, o čem si lze nechat zdát? Proč se omezit na jednu konkretizaci možného, když mimo stísněné mantinely elektroencefalografických beta rytmů lze až s žinantní nenuceností prozkoumávat libovolně velký počet konkretizací fikce zvané realita a všelijak je na sebe nasouvat, křížit je a prohazovat? Proč vstát z postele a být v jednom čase, na jednom místě a v jedné hlavě? Proč nebýt také v jiných hlavách, na jiných místech a v jiných časech? Proč nebýt tady a zároveň na deseti dalších tady najednou? Proč vstát a zříci se prvotním pohybem všech pohybů dalších, i ve stavu naprosté strnulosti dokonale uskutečnitelných?

Proč vůbec něco dělat? Nepřestalo by srdce tlouct v nejnudnějším z rytmů, kdyby dokázalo myslet? Nezastavila by se krev bezcílně obíhající v žilách, kdyby byla schopna rozumového rozvažování? Proč rostou na hlavě vlasy, ne-li z čiré nevědomosti? Proč proudí vzduch z místa na místo, jako by snad jedno bylo lepší než druhé? Proč dopadají fotony na sítnici, třebaže pokaždé dají vzniknout stejně fádnímu obrazu? Proč se hnis dere na povrch pokožky v domnění, že tam objeví něco převratného? Proč se vůbec něco děje, ne-li proto, že každý jeden konatel o účelu tohoto dění pranic netuší a nezaobírá se jeho skeptickým zkoumáním?

Proč jen ti, kteří ze svých postelí dennodenně vstávají s nejurputnějším pocitem problematičnosti, mají také nejurputnější potřebu toto vstávání košatě reflektovat a obracet ho v rukou pořád dokola jako cizorodé těleso? Proč se jim jen přes jazyk nedere staletími prověřené „bylo nebylo“ a nedaří se jim ze sebe plynulým šťouchnutím rozvinout zbytečnými hrbolky relativizace nezvrásněný popis jako srolovaný koberec? Proč si do nevinně juxtaponovaných „bylo“ a „nebylo“ projektují dalekosáhlé významové hříčky a hledí z nich vyvozovat závěry jsoucí v naprostém rozporu se zamýšleným použitím úvodní formule, kterou běžní smrtelníci zahajují partii vyprávění jako bezmyšlenkovitým posunutím pěšce o dvě pole vpřed? Proč lehkovážně riskují zjištění, že to, co podle všeobecného mínění zaručeně bylo, nejenže při bližším pohledu nebylo, ale ani hypoteticky být nemohlo? A co když to sice bylo, ale úplně jinak, než oni sami mínili? To by tak bylo, aby na tom alespoň něco nebylo. Jindy toho bylo tolik, že zbylo jen máloco, co nebylo. Většinou však nebylo zhola nic, čeho by nebyla škoda, kdyby to nikdy nebylo bývalo.

Tak tedy: Byl to další z těch dnů, pro které vůbec nestojí za to vstát z postele (nebo tak nějak to bylo). Karel se probudil z vydatného, osmihodinového spánku do dávno procitnuvšího květnového jitra. Probudil se ze spánku, který byl spíše než běžným animálním spánkem vizionářským transem a rejem disinhibovaných kognitivních funkcí vyvázaných z pout přísné racionální kontroly. Imperativem právě skončené noci byl návrat do primordiální říše surreálných obrazů, mozek překrucujících deformací, pestrého ohňostroje podvědomých představ a obskurních výjevů. Po dobu trvání tohoto vytržení se Karel stával pouhým myšlenkovým střípkem vypadnuvším ze skládačky konsenzuální reality, který sice ztrácí vazby na původní podkladovou vrstvu, avšak sám v sobě obsahuje soustavu nových světů a vesmírů větvících se ad infinitum, díky čemuž může navázat bezpočet konexí s myriádami jiných, jeho poznání dosud skrytých podkladových vrstev.

Ačkoli Karel dobře věděl, že pro tento den nestojí (stejně jako pro všechny ostatní) za to ani vstát z postele, přesto z ní vstal. Jedinou myslitelnou legitimizací tohoto počinu mu bylo považovat vstání z postele právě za pouhopouhé vstání postele a za nic jiného. Odhrnutí peřiny, kontaktu holých chodidel s chlupatým kobercem, reziduálnímu zívnutí a nevyhnutelnému protažení horních končetin nepřikládal žádné sekundární významy. Nový den ani nevítal, ani mu nespílal. Veškeré potřebné činnosti prováděl co nejvíce mechanicky a odcizeně, vkládaje do nich minimální porci sebe sama. Od každého vstání z postele se beze zbytku distancoval jako od něčeho, co se odehrálo bez jeho aktivní spoluúčasti – ba přímo jemu navzdory.

Jízdní řád všedního dne přesně určoval, jaké kroky a v jakém pořadí je nutné provést. Absurditou a zjevnou nesmyslností se sice značně blížily kroku prvnímu, ale možná právě proto, že se jednalo o kroky odvozené, na kroku prapůvodním závislé, a tudíž za svůj vznik odpovědnost nenesoucí, neupoutávaly již Karlovu pozornost touž měrou. Do pár slov zhustitelné, či naopak na desítky stran roztažitelné; ani povrchního traktování nehodné, či naopak představě tísnivé komprimovanosti za každou cenu se vzpírající; úsporně sumarizovatelné, či naopak za celý vesmírný věk nevypověditelné.

Co trvá déle: Vteřina, nebo osmdesát let? Karel žil, Karel umřel. Jak bleskové shrnutí jednoho života. Ta vteřina ale už teď nebezpečně bobtná. Co vše se do ní chce vejít… Co vše chce ona sama ambiciózně pojmout a nechat to převalovat ve svém bachoru, dokud se to spolu vše neposráží a nepomlátí v dostatečně viskózní kaši. Po čem všem nenasytně pošilhává a touží to učinit součástí svého pomíjivého dominia, jehož hrůzu nahánějící rozlehlost je přece víc zdánlivá nežli reálně jsoucí.

Zapeklité optiky, anebo optická iluze zapeklitosti? Žádná hluchota neskýtá dostatečnou ochranu před burácivým přívalem příběhů, podnětů, hlasů, postřehů, výkřiků, starostí, pocitů a domněnek, jež tryskají ze spár na první pohled monoliticky působícího kontinua kuchyně vytapetované ranními slunečními paprsky. I fyzicky neslyšící se tváří v tvář lavinám, které se pravidelně strhávají na mikromolekulární úrovni, stává citlivě vyladěnou anténou přijímající souběžně miliardy signálů ve všech frekvenčních pásmech. I jemu při středně intenzivním soustředění vyrůstají z hlavy multidimenzionální uši. A jeho nově získaný sluch se stává veřejným majetkem, jehož se může domoct cokoli, co chce být slyšeno. Lhostejno, jak drobná to má ústa a jak blízko hranice zaslechnutelnosti to operuje. Třeba to svou doslovností a neoduševnělou věcností vypoví něco, co by z mluvidel poháněných nervovými impulzy sotva kdy zaznělo. Třeba to dokáže, že nejlepší výhled na dění nemají nepřehlédnutelné dominanty širého okolí, ale ti, kteří jim svou výškou nedosahují ani po svrchní hranu podrážky. Třeba to odhalí své utiskovatele jako vnitřně nejisté manipulátory, již nedopřejí nikomu kromě sebe svobodu promluvit ze strachu před vyjevením jejich majetnické povahy. Třeba je to, co příliš neřeční, vposled mnohem výřečnější. Třeba to nepotřebuje sáhodlouhých proslovů, aby se to vyslovilo k tomu nejpodstatnějšímu. Třeba to vůbec nic nezamlčuje, byť by to mlčelo po celou dobu svého trvání.

Co vše se jen s děsivě samozřejmou poddajností podvoluje diktátu všeobecné negace a nechává to vyblednout své místo ve skládačce každodennosti? Co vše k sobě ochotně přičleňuje předponu nesoucí zápor a nabývá inverzní hodnoty? Proč na každém oku visí jako stokilové závaží předsudek, že právě Karel je nejpovolanější ke zprostředkování nepochopitelně početných procesů bujících všude tam, kam v životě nemůže dohlédnout? Proč přitakat jen jemu, a vše ostatní několika prudkými tahy začárat jako irelevantní? Proč spoléhat na toho, kdo je namísto přímého nazírání odsouzen nanejvýš ke spekulativnímu dovozování a zkusmým závěrům?

Možná není potřeba dívat se do denního harmonogramu s přehnanou pečlivostí. Vypadá to, jako by příliš dlouhé zírání na papír vypálilo do jeho neposkvrněného povrchu něco, co by se žádná ruka nikdy neodvážila napsat. Někdy je bezpečnější instinktivně chňapnout hned po první dominové kostce a zabránit nadbytečně dalekosáhlé řetězové reakci. A tak se Karlovi, který už dále nezpochybňoval své právo fetišizovat vlastní perspektivu a upínat se k ní jako k neproblematizovanému božstvu, podařilo opustit bytový dům a vyjít ven na ulici.

Právě tam měla dle časového rozpisu co nejdříve dorazit Lucie. Aby Karel zjistil, jak dlouhá doba ho od tohoto dosud nenastanuvšího času dělí, podíval se na hodinky. Zjistil, že je příliš krátká na to, aby se stihl vrátit do bytu, ale zároveň příliš dlouhá na to, aby zde zbůhdarma stál a čekal na prozatím nelokalizovatelnou Lucii. Vzápětí také zjistil, že přestože je doba zbývající do Luciina příchodu příliš dlouhá na to, aby nedělal nic, není beztak v jeho kompetenci cokoli udělat. Přemítal i nad dalšími eventualitami: Co když bude mít Lucie zpoždění? Pak by musel svůj předchozí závěr upravit a s klidným svědomím se vydat zpět do bytu. Jakým způsobem by ovšem určil délku jejího zpoždění? Co kdyby bylo jenom tak velké, že by se vydal po schodech nebo výtahem nahoru, ale ještě než by dorazil do cíle, Lucie by se objevila na smluveném místě? Posléze přišel s ještě méně komfortním scénářem: Co když se rozhodne na Lucii dle vzájemné domluvy počkat, ale její zpoždění se protáhne nepřiměřeně dlouho? Co když bude muset dlouhé minuty bezprizorně postávat před domem a vyvolávat svou neopodstatněnou přítomností u ostatních kolemjdoucích, jejichž chůze má zpravidla tuze dobrý důvod, tíživé otázky?

Stalo se to, co se Karlovi stávalo kdykoli, kdy chtěl sám pro sebe rozptýlit nějakou nejasnost: Nejasnost se rozptýlila sama. Mezitím, co Karel úzkostlivě obracel jednotlivé alternativy jako pod mikroskopem, Lucie dorazila tam, kam dorazit slíbila, čímž se učinila plně lokalizovatelnou a uspokojivým způsobem opodstatnila Karlovu přítomnost na chodníku před domem.

Otázkou je, co následovalo potom. Připouštím, ale nezaručuji, že někdo něco udělal. Mohu to zpola potvrdit, zpola vyvrátit. Není to dočista nemyslitelné, ale ani dost dobře představitelné. Ze všeho nejvíc je to zamlžené. Kdo by si pamatoval, jestli Lucie napřed kýchla a teprve poté se na zem snesl okvětní lísteček z blízkého balkónu, nebo zda se na zem nejprve snesl okvětní lísteček z blízkého balkónu a teprve poté Lucie kýchla? Nebo se to celé odehrálo den poté, co se Lucie rýmy zbavila? Na tom kýchnutí evidentně mnohé závisí. Kdo ví, co všechno by se mohlo semlít, kdyby se okvětní lísteček z blízkého balkónu nesnesl na zem! Raději ani nedomýšlet děsivé alternativy hrozící v případě, že by lísteček v rámci tohoto líčení dopadl o pár milimetrů jinam než ve skutečnosti! Chraň bůh, kdyby se v letu přetočil vícekrát, než mu bylo řízením nutnosti vymezeno, a přistál v trávě obrácenou stranou nahoru! Je sporné, zda by pak Karel s Lucií vůbec do školy došli. Za předpokladu, že do ní vůbec jít chtěli. Nepřekvapilo by mne, kdyby bývali chtěli raději za školu. Někam šli určitě, za to dám ruku do ohně! Nechť tedy prozatím alespoň jdou!

Ať už měli v úmyslu jít do školy, či za školu, museli se nejdříve vydat směrem ke škole. Coby řídící člen celé předložkové fráze měla škola význam přímo stěžejní. Nebylo možné se jí vyhnout a vydat se za ni nebo do ní bez ní. K obojímu jí bylo poměrně hodně zapotřebí. Buď měla oba dva pojmout do svého nitra, nebo jim nastavit záda.

Vztah mezi všemi žáky milovanou školičkou a všemi žáky milujícími školičku nesnesl jiné označení než bytostně symbiotický. Drobotina z celého města se dostředivě sbíhala do místního chrámu povšechného vědění, který početné přítoky řinoucí se z rozličných sídlišť a čtvrtí vděčně přijímal a nabízel jim ve svých útrobách to nejlepší zázemí pro vstřebávání cenných informací, tolik potřebných pro ekonomicky úspěšný život chránící pravidelně příchozí ratolesti před hrozbou lopaty. Zároveň jim ovšem poskytoval dostatek nerušeného prostoru pro kariérně absolutně neproduktivní rozjímání o čemkoli, o čem jen rozjímat lze, a pro zasněné potulování se dosud neprobádanými chodbami vlastní mysli.

Důležitou podmínkou vytvoření tohoto posvátného prostoru bylo nikoli sjednocení, nýbrž rozštěpení pozornosti na dva divergentní proudy. Ten první kopíroval svým průběhem, většinou alespoň zčásti, výklad probíhající před tabulí. Ten druhý sice vycházel se stejného místa, avšak hned v první fázi se odchýlil od zamýšleného kurzu a odvíjel se zcela nahodile, aniž by se nechal svazovat slovy prýštícími z učitelových úst. V takto vymezené výseči docházelo na pozadí nasávání konvenčního vědění k mimovolným, mnohem zajímavějším epifaniím ryze soukromého charakteru. Každý žák se obíral nekomunikovatelnou agendou vlastního idiosynkratického mikrokosmu. Fascinovaní mládežníci zádumčivě bloumali v labyrintu teprve dozrávajícího cerebrálního vědomí nabízejícího ještě pestřejší nabídku specializací než budoucí pracovní život, a poznávali tím pádem nejen záludnosti vědeckých disciplín, ale také nástrahy neurofyziologického substrátu zasazeného do jejich lebek.

Školní lavice, nabízející vždy shodně dvě místa k sezení, připomínaly inkubátory, v nichž namnoze nedovyvinutí adolescenti pozvolna dorůstali v úplné bytosti. Synaptogeneze probíhající během proměnlivého počtu pětačtyřicetiminutovek denně postupovala sice u každého jinou rychlostí, leč její samotnou existenci nebylo možné vyvrátit u žádného z pozorovaných subjektů. Podhoubí vznikající v těchto chvílích se mělo později stát kostrou husté neuronové sítě, jejíž pružnost určí, s jakou výkonností bude dítě v dospělosti rozklíčovávat vnímatelný svět a identifikovat vzorce zakódované v jeho předivu jako kryptické šifry.

Karel s Lucií se mezitím posunuli o pár set metrů dopředu. Loudali se ještě rozespalou postranní uličkou. Lucie kráčela navlas stejně rychle jako Karel. A navlas stejně nepochybovala o tom, že o její chůzi by o nic méně zdatně než já mohla vyprávět i silnice pod jejíma nohama či řeka tekoucí o pár metrů vedle. Žádná perspektiva jí nebyla dominantní, žádný narativ upřednostňovaným. Ponořeni do podobných myšlenek, ubírali se oba mlčky vlahým květnovým ránem. Kráčeli tak zasnění, že se rázem začali z příběhu vytrácet. Umlkli natolik, že se i oni stali pouhým dílkem v kaleidoskopické mozaice spontánně vyvstalých vjemů. Vybledli v pouhé literární principy bez vlastního psychologického profilu. Nejen to – z literárních principů se stali pouhými písmeny na papíře. Rozložili se na prvočinitele – K A R E L. L U C I E. Tím byli – a ničím víc. Oba se rozpadli na svých pět písmen. Pocit osobní identity u obou natolik chřadl, že došlo k naprosté diskontinuitě vědomí. Apriorní nazírací formy si vzaly dovolenou. Písmena v jejich jménech začala měnit pořadí, například takto: R A E L K a U C E I L. Ani zde se však desagregace subjektivity nezastavila a oba mládežníci splynuli v nedělitelnou entitu: R U K E L L C I A E. Na několik rozpíjivých okamžiků bylo vlevo vpravo a nahoře dole. Všeobecná tendence k tříštění se nezastavila ani na úrovni jednotlivých grafémů. Takto například vypadalo písmeno K na začátku:

Takto vypadalo o chvíli později:

A takto ještě o další chvíli později:

II. XENOGRAFT

Kulisy k dění čtvrtečního večera se vynořily tak spontánně a samovolně, jako by se celý svět domluvil, že ustoupí ambiciózním plánům mladého nadějného dramatika, jenž hodlá právě před těmito kulisami uskutečnit inscenaci svého debutu, a zanechá výjimečně úkladů a podlých schválností, jimiž za normálních okolností hatí i o poznání méně ambiciózní plány nejen mladých nadějných dramatiků. Jako by se nebesa se zemí dohodly, že převezmou záštitu nad kroky a konáním toho, který bude dnešní události režírovat, a zajistí mu optimální podmínky dole, jakož i nahoře. Zem dohlédla na to, aby všichni, již se po ní plouží, přistupovali k tomuto ploužení způsobem nekřížícím dráhu ploužení Karla. A nebesa se zase zaručila, že onoho večera ani větřík nezaduje, ani kapka neukápne a tlak vzduchu ani o ždibec nestoupne či neklesne.

Mimosvětský loutkovodič jako by tahal za nitky všech lidí s úmyslem rychle je Karlovi odklidit z cesty a usnadnit mu jejich nepřítomností vše, co chce onoho večera vykonat. Věci samy se mu dávaly ochotně k ruce a spoluprací bez jediné námitky urychlovaly své použití. Vše, co bylo upotřebitelné, svou upotřebitelnost Karlovi ani z jedné tisíciny neodpíralo. Ba naopak – naprostou poddajností se to aktivně činilo ještě upotřebitelnějším. Jako kdyby ten večer vše znalo jen jednu rozkoš: Sloužit Karlovi a vycházet mu v ústrety v čemkoli, co si zamane.

Co mělo být tím, kvůli čemu dnes před Karlem vše servilně ohýbá svůj hřbet? Co mělo být mořem, do něhož vyústí potůčky snahy každého předmětu a každého člověka, s nimiž dnes Karel může přijít do styku? Co tak velkolepého dnes propukne na některém z veřejných prostranství Karlova města? Jaký spektákl se rozvine před očima tupozrakých nezasvěcenců, kteří jej beztoho nerozpoznají jako intergalaktickou podívanou? Jaká exhibice nepohorší zraky úzkoprsých maloměšťáků? Jaký proslov nezasáhne uši všech dutých konzerv, které jsou ze všeho nejvíc pyšné na svůj několik desetiletí neměnný, hermeticky uzavřený obsah? Potvrdí se znovu, že čím tvrdší názor, tím měkčí mozek?

Možná. Bude lepší, když si toho nikdo nepovšimne. Jsou věci, které jsou určené pouze agresivním a dravým očím. Jsou věci, které se snad ani nesluší vidět. Věci, které se samy stydí být uzřeny – ale jenom někým. Před jiným se zase takřka předvádějí a natřásají s úmyslem prodloužit svou expozici cizím zrakovým orgánům na co nejdelší dobu. Koupou se v pozornosti vyvoleného jako v živé vodě, nemajíce před ním tajností. Dávají mu nahlédnout do svých nejhlubších útrob. Dlouho, předlouho čekají v tajném úkrytu na někoho, kdo bude připraven je spatřit. Jenom před ním odhodí zábrany a vyskládají své cennosti přímo jemu před oči, aby je jejich miláček nemohl přehlédnout.

Výslednice všech sil se zcela neomylně protnuly v jednom bodě. Není však bod to, co nemá části? Předmět, který je ovšem míněn tímto pomyslným bodem, přece části má. Není snad papírek část? Není snad jiný papírek sloužící jako filtr část? Není snad tabák část? A co ta vůbec nejdůležitější část – veselá bylina? Nemá snad každá tato část další části? Kolik bodů by se vešlo do tohoto bodu? Nejednalo se tedy o bod, nýbrž spíše o konglomerát částí, které samy nebyly body ani zdaleka.

Veselá bylina podřimující v Karlově šuplíku zavětřila nezvykle vysokou míru všeobecné ochoty ke spolupráci. Toto mimořádné naladění mohla svým přičiněním buď vyeskalovat do takřka absurdních dimenzí, nebo jej naopak okázalou ignorací chladnokrevně sabotovat. Z hlubin zásuvky stolu se obě alternativy jevily jako veskrze rovnocenné – rovnocenně lhostejné. Na dně poklidného usebrání se individuální části veselé byliny slévaly v jeden opravdový, nedělitelný bod. A tento bod se měl nyní kvůli kromobyčejné mobilizaci všech věcí odít v rozličné části, jen aby sekundoval jejich úlisnému snažení? Jakou odměnu měl přislíbenou za to, že si zacpe nos a po hlavě se vhrne do smrduté světské stoky? Co jej mělo přimět stáhnout se z útulné nerozčlenitelnosti jako z vlastní kůže a zařadit se do davu přičinlivých přisluhovačů? Co vyjma slepé, žádným konkrétním motivem nezkalené sympatie ke statnému cerebrálnímu výhonku vyrašivšímu na jinak uvadající rostlině lidského druhu?

A tak se veselá bylina rozhodla o svou nedělitelnost podělit výměnou za to, že se nechá počastovat různými částmi. Zatoužila okusit, jaké to je být na kusy. Zastesklo se jí po stesku po domově. Odepřela si při se všemi Karlovými poskoky a přistoupila na jejich přístup. Postavila se do zástupu jeho nohsledů a zavázala se vyhovět každému návrhu, jejž ze sebe Karel vyvrhne.

Věta, do níž by nadlidsky lakonický referent zhustil průběh celého večera, by postrádala úplnost bez příslovečného určení místa. Jakou určovací metodu bude nejlepší použít? Zajisté by bylo možné požádat dané místo, ať se určí samo. Vždy má ale výpověď větší váhu, vzejde-li z úst někoho třetího, aniž by subjekt musel predikovat cosi sám o sobě. Jedinou výjimkou z tohoto pravidla je případ, kdy je tím třetím nepřiznaný první. Spíš se vrahoun přihlásí ke svému mordu a věrně jej popíše, než by tento první vykukující zpoza třetího podal přesnou zprávu o tom, co se stalo ve čtvrtek večer. Marně doufáš, ty, který mu kladeš nevinný dotaz v bláhové naději, že jej fundovaně zodpoví. Věru nevím, jak od něho odpudit kohokoli, kdo s upřímnou vírou v jeho nestrannost a spolehlivost neskryje svému zraku vše, co inkoust přenese z jeho hlavy na papír. Raději ponechat místo příslovečně neurčené, než aby se určení zhostil on. Raději si následující události vizualizovat třeba na severním pólu, než dát na jeho zdivočelé spekulace a nekvalifikované dohady.

A proč jej vůbec pranýřovat, když ani Karel sám často neví, jak místo určit? Toulá se městem jako znuděná kočka po pokoji. Našlapuje zkoumavě, nedůvěřivě. Čím to, že kočky mají v tlapkách vědecky nepopsatelná čidla rozkoše a neomylně poznají, na kterém místě se mohou vystavit maximálnímu přívalu slasti? Proč pohrdnou načechraným polštářkem, ale beze všeho se uvelebí ve stísněné krabici? Proč řeknou ne pohovce, ale přitakají žebrovitému radiátoru? Proč je nám jejich volba tak neproniknutelná a nesrozumitelná? Co je tím, čemu kočka neodolá, ačkoli nad tím lidský rozum udiveně zvedá obočí a bezradně se táže po důvodu její volby?

Karel (nesen nohama namísto tlapek) obcházel městem (namísto pokoje) ve snaze vyčmuchat (nosem namísto čenichem) týž nepojmenovatelný faktor. Čekal, až ho vyvolená lokalita sama upozorní na svou způsobilost k zamýšlené činnosti. Nechával si pasivně předkládat nabídky jednotlivých čtvrtí, přičemž nad drtivou většinou z nich jen pyšně mávnul rukou. Jelikož ho k večernímu výletu nepudila vnitřní tíseň a naléhavá potřeba, nýbrž bohatě nasycená rozmařilost, nepociťoval nutnost spokojit se s ledasčím. Věděl, že po něm město prahne dychtivěji než on po městě a že mu dozajista učiní návrh, jenž nakonec splní jeho vysoké nároky.

Nerozhodný Karel putoval ulicemi jako cizorodá molekula krevním oběhem organismu. Chodníky jej nejprve vstřebaly po způsobu tenounkých vlásečnic, aby jej mohly rozvést dál. On se ale jejich úmyslu vzepřel a stanovil, že se místo do centra bude ubírat směrem k periferii. Pro dnešek upřednostnil okrajovost před středovostí, ač si dobře uvědomoval, že podobné dvojice pojmů již záhy pozbudou jakéhokoli opodstatnění. Tušil, že bude operovat v naveskrz neordinérních sférách. Užuž se chystal na roli ledoborce, jenž bude nelítostně rozrážet zkostnatělá mínění, tolik typická pro všechny, kteří se ve světě s oblibou orientují dle kartograficky zavádějících, zažloutlých map, úzkostlivě předávaných z generace na generaci. Těšil se, až zanedlouho zasedne ke stolu a sehraje sám se sebou fascinující šachovou partii, během níž s každým tahem sto věcí objeví a sto zapomene.

Nadešla přesně ona chvíle, kdy den již nemá co dělat, ale na noc je stále příliš brzy. Veškeré práce byly řádně vykonány a pouze notoričtí opozdilci doháněli to, co v předchozích hodinách zanedbali. Ten, kdo se intuitivně přidržel cirkadiánního rozvrhu předepsaného suprachiasmatickými jádry, měl touto dobou volno a po vzoru zámožného investora rozvažoval, jak naloží s bohatstvím v podobě volného času. Karel tomuto přemýšlení unikl, neboť měl na rozdíl od ostatních jistotu. Našetřený čas hodlal zúročit s pomocí toho nejšikovnějšího investičního poradce, který dokázal lusknutím prstů proměnit čtvrthodinku ve věčnost. Jen málokterá aktivita nabízela takto vysoký výnos při obdobně nízkém vkladu.

Místo, jež o Karla horlivě stálo a současně dokázalo přijít s dostatečně lákavým návrhem, se v souladu se všeobecným očekáváním našlo. Karel z kapsy vytáhl úhledně ubalenou cigaretu s veselou bylinou, na níž byla na první pohled patrná ochota být ubalena. Papír sám se zkroutil do požadovaného tvaru, aby v sobě sevřel botanický materiál smísený s tabákem co nejtěsněji, čímž významně usnadnil následnou inhalaci v zažehnutém stavu. Karel potahoval pomalu a rovnoměrně, pomalu a rovnoměrně, p o m a l u

a

rovnoměrně rovnoměrně rovnoměrně

rovnoměrně rovnoměrně rovnoměrně.

Dnes se to navalilo celkem rychle. Asi takto:

K

o

u ř

kouř

kouř ko

uř kouř kouř

kouř kouř kouř

kouř kouř kouř kouř kouř

kouř kouř kouř kouř kouř kouř

a hned nato intoxikace intoxikace intoxikace

intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace

intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace intoxikace

Pozoruhodné, jak trocha dýmu v plicích (který se v nich ani neusídlí natrvalo, nýbrž je po pár vteřinách vypuzen ven) dokáže zamíchat jmenovkami, jež v hlavách nosíme pro různé stavy. Střízlivé a zhulené? Obojí tyjící z téže zkušenostní mršiny. Profánní a sakrální? Obojí zakrývající tutéž stejnost. Pravdivé a snové? Obojí mlčící ke společnému tématu. Karel nemohl nepodlehnout neodbytně neustupujícímu pocitu, že u něj ve stavu psychedelické podroušenosti vždy dojde k překřížení dvou světů. Jako kdyby z jednoho rázem vedl průzor do druhého. Jako kdyby se omámenost chtěla dopídit, co že je to ta střízlivost. Jako kdyby si vnitřek přál odvrátit konečně zrak od sebe sama a vpustit do sebe na chvíli venek.

Ani toto povýtce abstraktní přežvykování Karlovi ovšem nebránilo pokračovat v krácení mistrně zhotovené cigarety inhalací v zažehnutém stavu. Pomalu, ale jistě si začínal připadat jako měsíček. Měsíček, který se lopotivě vyškrábe na pomyslnou hromadu hnoje světa, aby se odtud vesele usmíval do tmy. Začínal být plyšový jako pejsek. Či nadraný jako dráteník? Myšlenky postupně ztrácely věcný obsah a měnily se v obyčejné cákance barev. Jejich kořeny rašily rychlým tempem. Ideje se rozvětvovaly a nesly pupeny. Ty se opět rozvětvovaly a nesly zase další pupeny. Vše se stávalo malbou, pouhým bizarním výjevem intoxikovaného vědomí, které jako by se vymklo kontrole podobně jako utržený vagón a řítilo se zcela nevyzpytatelnou trajektorií směrem k transcendentální nicotě místního nádraží prolnutého zase dalšími horizonty… Přesně v tomto a nejiném sledu se Karlovi míhaly hlavou verbální úlomky a jiné jazykové drobty.

Slova a pojmy jako by se proměnily ve vaničky, jejichž tekutým obsahem byl význam. Povážlivě se kývaly a významy jen šplouchaly. Když se vaničky rozkolísaly opravdu mohutně, začaly se významy valit ven. Přetékaly přes okraj. Zaplavovaly všechna ostatní mozková centra. Měnily se v barvy, geometrické obrazce, komiksové postavičky, hlavy učitelů vykukujících z popelnic…

Vidíte i vy, jak se vám obrazy formují před očima? Jak převádíte slova na ryze vizuální vjemy? Nebo naopak vmýšlíte lingvistické struktury do jádra samotné vizuality? Funguje to oběma směry. Tak i tak, ale i tak a tak. Unáší vás tentýž rytmus zmatení? Cloumají vámi tytéž poryvy popraskané spojitosti? Čerpáte z podobného inventáře archetypálních omylů?

I vám se teď jistě z vědomí vytrácí představa Karla, který se v našem příběhu ocitl stejně nahodile, jako by ho tu zničehonic vydal dědeček bankomat v podobě dokonale placaté stokoruny. Jistěže ho nevydal. Ještě nejsem úplný blázen, abych něčemu takovému uvěřil. Vidím přece zrovna tak jako vy, že zadaný kód se neshoduje s kódem zadaným kdysi dávno, jenž se stal vzorem pro veškeré následné zadávání. A toto prapůvodní zadání odvozuje svou nenapadnutelnou autoritu právě jen z faktu, že proběhlo dříve než kterékoli z jeho budoucích nápodob. Nečerpá ji z jedinečné struktury. Vnitřním uspořádáním není o nic ušlechtilejší než kterékoli jiné. Díky své včasnosti mělo svobodu volby, a tak se prostě zadalo způsobem na výsost libovolným. Nikdy nepoznalo jinou podmínku než být zadáno. Dostalo bianco šek na kompletní sumu možných zadání. Stačilo pasivně přikývnout na jedno z nich. Bylo postaveno před deset tisíc možností a jednu jedinou nemožnost. Možnostmi byly jednotlivé čtyřmístné kombinace deseti číslic a onou nemožností vzdát se všech těchto možností. Podobně jako Karel prodírající se viskózními uličkami, před nímž se co vteřinu nerozlousklo deset tisíc, nýbrž deset tisíc deseti tisíců možností. Nemožnost ovšem zůstávala jedna a táž. Vnější i vnitřní smysly se nevěnovaly aktivnímu vnímání – byly zákeřně přepadávány rozličnými možnostmi, jež vyskakovaly zpoza domů, stromů či zaparkovaných automobilů jako loupeživí bandité. Celé město se proměnilo v hřmotný orchestrion vyřvávající zhulenou píseň v tónině, před níž si žádný nedokázal zacpat uši a uzavřít se jí. Vše tepalo samo sebou, ale také vším ostatním. Jestliže něco na okamžik setrvalo v klidu, pak jen proto, aby to mohlo na Karla o chvíli později vybafnout s ještě větší účinností. Nedalo se v tom vyznat. Nedalo se tomu oddat, ale ani se toho vzdát. Nedalo se dát tudy ani jinudy. Každé tudy totiž vedlo jinudy než obvykle. Co mohlo vyvstalou optickou agnozii ještě zhoršit? Msueli bhycom porahzoavt píseman? Mluvit popředu? Udazop oben?

O

D

S

H

O

R

A

D

O

L

Ů

?

?

U

R

O

H

A

N

A

D

O

P

S

D

O

O

B

E

N

Karlova pouť měla zapotřebí pokračování. Nedokázala si ho za žádnou cenu odepřít. Věděla, že by mohla pokračovat donekonečna, a přece by byla tímto pokračováním bez konce věčně neukojená. Nedokázala se ovšem postavit přísnému imperativu trvání, a raději mu kapitulantsky ustoupila. Uhnula mu z cesty. Vyklidila mu pole. Svým mlčením umožnila jeho promluvu. Nebránila jeho vyjevení se. Nebyla schopna odmítnout žádný z jeho neskromných požadavků. Naslouchala mu bedlivěji než hlasu vlastní intuice velícímu spíše k ustání. Zastavení se. Scvrknutí se do sebe. Zřeknutí se touhy vědět, co bude dál. Dál bude nový cíl a nová cesta k němu. Nový průběh. Či spíše nové probíhání? Nové stávání a odehrávání se? Nové myšlení si něčeho? Nové spekulování o předmětu nevědění? Nové nechápání? Nové zapomínání? Nové pozbývání smyslu? Tolik novosti, kolik si jen Karlova pouť dokáže představit. Ustavičné obnovování se za účelem prožívání nového poznávání. Jaký cíl bude dost dobrý? Jaké pokračování dost dlouhé? Bude vůbec nějaké takové? Postačí i trochu jiné? Nebo bude vše odlišné zamítnuté jako nepřijaté? Pouť se stává poutníkem. A mutuje přitom i její mluvnický rod! Z ní je rázem on. A z něho bude v mžiku zase ono. Je to to, které bylo kdysi jím. Na ni si už nevzpomíná. Takto vedou schůdky k dokonalosti. Je to cílem? To jedno bezpohlavní, nedeiktické to? Ono generální, rodu prosté neutrum, jehož tvar a vnitřní strukturu Karel právě nyní zaujímá? Proudí ulicí jako korytem, přelévaje se z jedné strany na druhou, podoben vodě chrstnuté do tohoto žlabu z kýble rukou ledabylou, rovného směru nedbající. A jiná – sebejistá, svých ambicí si dobře vědomá – ruka zase přišpendlila cíl tohoto nevzhledného pohybu způsobem pečlivě promyšleným, nade vši pochybnost chtěným. Místní nádraží, prolnuté zase dalšími horizonty, opravdu stálo na jednom stabilním místě jako přibité. Jeho útroby však hovořily v rozporu s vnějším pláštěm. Neklid jím lomcoval neméně bouřlivě než všemi ostatními rekvizitami večerního představení. Sotva mohlo toto vnucené stání přijmout za uspokojivý životní standard, když v jeho nitru se to mlelo a zmítalo a zuřivě převalovalo. I ono se zoufale snažilo připojit k nespoutanému křepčení ostatních budov a svézt se na nezastavitelně se šířící psychotomimetické vlně. Tolik si přálo vysmýknout se z pevně vyhloubených základů a pochodovat extaticky poskakujícím městem, jež burácelo čím dál hlasitěji. Všechny omítky vzplanuly touhou stát se promítacím plátnem, jež regimenty projektorů vytapetují písmeny a speciálními znaky uspořádanými dle přísně tajné šifry. Skrytý algoritmus nesvatého zhulení nyní exhibicionisticky projektoval sám sebe na každou volnou plochu. Komíny chrlily hustá oblaka řetězců nekonečného kódu. Z oken se valila hutná textová kaše řinoucí se po silnicích bez ohledu na gravitaci jak do kopce, tak z kopce. Každičký dílek mozaiky na sebe ochotně vyzradil i tu nejcitlivější intimnost. Jednotlivé stavební bloky percepčního kontinua se horlivě obnažovaly a promenádovaly veřejnými prostranstvími. Pozornost jejich soukmenovců a jejich vlastní pozornost upřená na zdroj této pozornosti jim lahodila stejnou měrou. Celkově vzato nebylo mnoho věcí, jež by jim právě nyní nelahodily. Zavládla všeobecná lahoda – měkoučká jako nadýchané křeslo žadonící o zadnici, kterou bude moci přijmout a plně se s ní identifikovat. S nemenší nedočkavostí vše vyhlíželo hýždě, jež se mu (tomu všemu) obtisknou do obličeje a zanechají v něm přechodnou stopu působící dojmem věčnosti, což je ovšem právě pouhý dojem skutečnou věčností nedisponující. Věčností nebyvší nikdy nabytou, nikdy pozbytou. Věčností jsoucí odjakživa naprosto mimoběžnou, ke zmíněné stopě se neznající. Tím méně ochotnou přiznat se k jejímu pouhopouhému zahlédnutí. Letmému představení si. Tak vybledlý a povadlý je vztah věčnosti k naší stopě, v níž by dost dobře mohla kráčet i entita méně věčná, či spíše o věčnost ani neusilující. Ledabylostí se vyznačující. Sebe sama necharakterizující. V praktickém důsledku až z textu odcházející. Pomalu se loučící. Svůj odchod histriónsky protahující. Na svůj vlastní popis pranic nedbající. Ochotu o sobě cokoli prozradit odpírající. Dokonalou vyprázdněností zející. Zády k nám se odvracející. Na shledanou říkající. A toto na shledanou říkání máváním doprovázející. Stále rozloučení neodvolávající. Na případné přemlouvání vyčkávající. Vyčkávající, ale nedočkávající se. V neměnné poloze setrvávající. Napůl odcházející, napůl váhající. Rozvážně vážící závažnost svého váhání, váhajíc, jaké závaží na váhu vložit. Vážné to zvažování. Neuváženě nevyvážené. Ale co dnes váží jednotlivá závaží? Co váží odchod i setrvání? Obojí dýchá toutéž bezvážností. Běž, nebo zůstaň! Proč nebo? Proč ne: Běž a zůstaň! Proč vůbec proč? Nebo nebo? Ne, ne – to teda ano. To už je tedy hodně málo. Může toho být ještě méně? Ještě méně než nejméně? Velmi mnoho informací. Více než nejvíce. Nejvíce ze všech nejvíce, jaká tu kdy byla. A z tohoto nejvíce ještě velmi silný koncentrát. Extrakt z extraktu. Zkrátka ta jediná kapička, kterou stačí olíznout, a už nikdy nic nemuset vědět. Teprve ten, kdo jako první neví nic, se dozví úplně vše. Musí mít ucho zvědavé jako stará bába prahnoucí po generickém, při troše roztržitosti snadno zaměnitelném drbu. I Karel našpicoval uši s předstíranou mírou téže zvědavosti. Přeskupil se do obrovského boltce zachytávajícího a rozklíčovávajícího jednotlivá vlákna zvukového substrátu stále ještě divoce zurčícího večera.

Karlovu impersonálnímu, asubjektivnímu vědomí obecně vyhovovalo nechat se převážet vlakem z jednoho místa na druhé. A ne-li přímo převážet, pak alespoň koketovat s představou tohoto převážení jako s reálnou možností. A nebyla-li tato možnost reálná, postačilo, byla-li alespoň myslitelná. Dělo-li se zmíněné převážení, koketování s představou převážení jako s reálnou možností či koketování s myslitelnou možností převážení v noci, bylo jeho impersonální, asubjektivní vědomí obzvlášť rozjařené.

Nástupiště bylo liduprázdné. Zhruba za deset minut k němu měl dorazit osobní vlak. Proto bylo zároveň vlakuprázdné. Bylo prázdné mnoha dalšími způsoby – jen Karel, sám o sobě dozajista karluprázdným, plnil úlohu alespoň formálního subjektu a odpíral nástupišti jednu z mnoha možných prázdnot. Rozhodl se využít vlakuprázdnosti i liduprázdnosti nástupiště a navštívit jeho severní konec. Pomalými krůčky směřoval k vytyčenému bodu, jenž byl navíc i světluprázdným. Čím víc se k němu blížil, tím bylo jeho vědomí klidnější, ale zároveň excitovanější.

Po dosažení severního okraje platformy se Karel zastavil a zahleděl do temné dálky. Zakrátko zjistil, že na něj tato dálka hledí neméně fascinovaně zpět. Zplnomocnil proto své oko k řízení procesu hledění do temné dálky, aniž by vyžadovalo jeho aktivní spoluúčast, a raději vystrčil do zdánlivě naprostého mlčení noci ucho jako výzkumnou sondu. K jejím čidlům doléhalo ledacos. Psí hafot. Občasné brrrrmání automobilů. Sssssssvistot vánku. Ke Karlovým vnitřním smyslům však doléhalo cosi ještě mnohem jemnějšího. Snášely se k nim střípky spánku všech pokojně dřímajících občanů. Rozněžňovala je útulnost všech spořádaných domovů poskládaných do úhledných komínků jako oblečení v maminčině prádelní skříni. Před jeho vnitřním zrakem se nenuceně formoval snový svět, který si každý nosíme v hlavě a který se nám v mozku bezprostředně po vstupu do REM fáze rozvine hladčeji než pečlivě srolovaný koberec. O svůj díl Karlovy pozornosti se hlásilo každičké pivo vypité místním ožralou ve zdejším nonstopu. Každičký příraz nejistě souložícího pubertálního páru se vehementně dral k jeho čivám. Každičký šluk veselé byliny, který do sebe kdokoli vpravil, prohluboval Karlovu intoxikaci, jako kdyby opojný dým zaplavil jeho vlastní plíce. Kroky každičkého solitéra, vyrazivšího za týmž pocitem a týmž dobrodružstvím, doléhaly právě nyní ke Karlovým smyslům. Každé se stalo každičkým. Ze všeho bylo rázem všecičko. Časové rozestupy dělící jednotlivá předtím a potom se začínaly znatelně natahovat. U ž m u t o

n e m y s l e l o t a k r y -

c h l e. M y š l e n k y

s e z a č a l y p o v á ž l i v ě

n

a

t

a

h

o

v a t

.

Všelijak

košatěly, nabývaly

nejrůznějších tvarů, smršťovaly se

a pak zas rozpínaly, prapodivně se kroutily, pitvořily,

dělaly směšné obličeje, přetvařovaly se,

hrály hloupé,

tvářily

se

nechápavě,

zmenšovaly se,

zvětšovaly se, houfovaly se do těch

nejnepravděpodobnějších formací, lezly si po

ramenou

a pak skákaly

dolů, škádlily se,

schovávaly se před

sebou, vyplazovaly na sebe

jazyk, pokřikovaly na sebe urážlivé výrazy,

zesměšňovaly se, fackovaly se, smály se samy sobě,

stavěly se na hlavu, znevažovaly se, zpochybňovaly se, argumentovaly samy proti sobě, snášely důkazy pro svůj vlastní opak, ale pak se zase obhajovaly, dělaly kotrmelce a stojky, uzavíraly přátelství a hned se zase rozcházely, zkrátka

dováděly dle svého nejlepšího vědomí a svědomí.

Karel se otočil a vydal směrem k jižnímu konci nástupiště, u něhož měl zastavit avizovaný osobní vlak. Tento relativně pozdní (jen se podívejte na hodinky!), ale přece včasný (jen se podívejte do jízdního řádu!), dosud neuskutečněný, avšak s nejvyšší pravděpodobností již záhy se chystající příjezd navozoval po celém nádraží elektrizující atmosféru. Jak nemnoho stačí k vytvoření takřka svrbivého napětí. Nic víc než odepřít na okamžik svou viditelnost. Vyvolat vášnivé spory o vlastní přítomnosti. Jen něco na kratičko zmizí za horizontem, a už vzduchem sviští dohady o existenci a neexistenci!

Když Karel došel na konec nástupiště, bylo jeho vědomí již natolik rozevláté, že vlastně ani nelze říci: Karel došel na konec nástupiště. Nebyl to on, ale tím méně někdo jiný. Tělo stojící nyní na opačném pólu perónu nepatřilo ani jemu, ani nikomu cizímu. Ani o sobě nevěděl, ani sám sebe nepoznával. Neviděl, jaké to je, když vůbec nic není. Roztříštění kognitivního rámce se vzpěčovalo libovolně plastickému slovnímu popisu. Na nástupišti se již nenacházel vůbec nikdo, kdo by mohl říci: To nejsem já. Zeptejte se poryvu větru. Zaposlouchejte se do toho, co vám zamlčuje noční ticho. Dedukujte z bzučení lampy. Rozvíjejte své divoké teorie před papírovým kapesníčkem odhozeným do kolejiště. Kutejte v nádražní restauraci ve snaze dopídit se požadovaných informací. Odjeďte dosud nedorazivším vlakem.

Nelze vůbec vypovědět, jak dlouho Karel v tomto stavu setrvával. Stejně tak se nedalo určit, zda se ještě nacházel pod vlivem veselé byliny, nebo zda její účinky již z velké části vyprchaly. Endogenní látky vznikající v jeho mozku se vyznačovaly mnohem větší potencí než syntetické či ve volné přírodě se vyskytující halucinogeny. Leckdy zjistil, že je zanedlouho po intoxikaci střízlivější než na začátku. Jako kdyby distorze vycházející z jeho nitra byla silnější než jakákoli psychoaktivní substance na světě. Jako kdyby jeho cerebrální vědomí dokázalo generovat tisíckrát fantasknější výjevy než všechno jurodivé býlí na světě. Někdy se mu zdálo, že by spíš drogy měly užívat jeho.

Někdy je ta doba dlouhá takto, někdy déle.

a

rovnoměrného rovnoměrného rovnoměrného

rovnoměrného rovnoměrného rovnoměrného

Poté, co se Karel dostatečně nasytil atmosféry nočního města, se vrátil domů, odebral se do postele a usnul.

III. INTERLUDIUM

I. Přítomný nepřítomný