THE NIGHT AGENT

Copyright © Rought Draft, Inc., 2019

Translation © Jan Sládek, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-322-1

ISBN mobi: 978-80-7689-323-8

Pro Petera

Peter Sutherland se plížil mezi stromy. Na sobě měl tmavomodrý oblek s bílou košilí a černé, pečlivě nablýskané oxfordky, přesně podle zavedeného standardu FBI, kterého se už dlouho svědomitě držel. Všechno dokonale sedělo.

Sekera, kterou měl v ruce, byla nová, stejně jako vypůjčená pistole u boku bez sériového čísla.

Na krku měl několik škaredých ran a za posledních dvacet čtyři hodin ani na okamžik nezamhouřil oko.

Sekera vypadala moc pěkně, na konci devadesáticentimetrové rukojeti z amerického jasanu se ocelová čepel třpytila jako břitva.

Peter mířil k honosně působícímu domu z červených cihel a pozorně si ho prohlížel. Dobře věděl, jak se dostat dovnitř i ven a nezanechat přitom po sobě sebemenší stopu. Přesně to byla jeho práce. Jeho úkolem bylo pozorovat a sledovat. Vidět, aniž by sám byl viděn.

Čekání v úkrytu ale bylo u konce. Peter se vydal po měkké travnaté ploše k zadní části domu.

Vzduch byl příjemně chladný, ale i tak cítil, jak mu hoří tváře. Ozvěna divoce bušícího srdce mu zněla v uších jako mořský příboj. Byl vybuzený a měl z toho radost. Rychle, dlouhým krokem přes dva schody, stoupal na zadní verandu a užíval si nával adrenalinu, který se mu rozléval po těle.

Bylo jasné, že dům je zajištěný alarmem, ale jemu to nevadilo.

Jen ať přijdou. Klidně všichni najednou. Policie. Lidé z tajné služby. Chladnokrevní vrazi, kteří se maskují jako zpravodajci.

Peter si odjakživa dával dobrý pozor, aby se choval podle pravidel. Protože musel. Jeho otec kdysi zradil zemi, takže větší část života čelil nedůvěře a podezíravosti. I když se snažil sebevíc, nedokázal se otcova prokletí zbavit, a teď ho navíc označili za zrádce.

Sklonil zápěstí k zemi, a aniž by zpomalil, nechal rukojeť sekery proklouznout mezi prsty a na samém konci ji pevně sevřel do dlaně. Levou rukou ji uchopil kousek nad pravicí a rozmáchl se nad hlavou tak rázně, až se takřka dvoukilovou čepelí málem dotkl zad. Pak zatnul všechny svaly a plnou silou udeřil.

Vložil do té rány čtrnáct let potlačovaného vzteku, čtrnáct let zoufalství ze spousty pokryteckých zásad, které mu nedávaly dýchat, veškerou zuřivost, kterou prožíval, když sledoval, jak mocní tohoto světa zabíjejí bezmocné.

Vzorného chování už měl víc než dost.

Čepel hlasitě prosvištěla vzduchem, dopadla na okraj dveří a jediným úderem, za který by se nemuseli stydět členové speciální jednotky, je uvolnila. Zámek a klika spadly na zem.

Peter dveře rozkopl a přímo před sebou uviděl bezpečnostní kameru. Přesně tak mu to vyhovovalo. Chtěl, aby ho viděli. Chtěl, aby alarm spustil i v Bílém domě.

Vyrazil po schodech do poschodí. Potřeboval najít trezor.

Zrádci a vrahové nevinných obětí rozpoutali tichou válku proti vlastní zemi a brzy ji mohou ovládnout. Pokud něco neudělá, brzy zemřou další lidé. Věděl, že ho to může stát život, ale byl s tím srozuměn. Stejně tak věděl, že tu možná bude muset někoho zabít. Ještě před pár dny by mu to přišlo naprosto nemyslitelné, jenže podobnou zradu nikdy nezažil a nikdy necítil tak nezvladatelný zuřivý vztek. Chvílemi se vůbec nepoznával, ale bylo mu jasné, co musí udělat.

Věděl, že skončit to musí jediným možným způsobem. Pohledem do hlavně zbraně.

1

O šest dní dříve

PETEROVY OXFORDKY ležely srovnané před zavřenou skříní. Na klice viselo ramínko s čerstvě vyžehlenou košilí a modrým oblekem. U postele tiše vrněl budík. Bylo pět odpoledne.

Peter se převalil na bok, zvedl se z postele, roztáhl žaluzie a pak pečlivě uhladil prostěradlo a okraje prošívané pokrývky založil pod matraci.

Slunce se pomalu sklánělo k obzoru a mizelo za korunami stromů a obytnými domy poblíž Národní katedrály. Začínal večer. Pro Petera další pracovní den. Byl zaměstnancem Federálního úřadu pro vyšetřování a podivnou souhrou náhod, kterým stále ještě nerozuměl, byl přidělen do Bílého domu. Od sedmi večer do ranních sedmi hodin měl dvanáctihodinovou noční službu v Situační místnosti.

Jeho úkolem bylo celou noc čekat u přístroje s nouzovou linkou na telefonát, který vůbec nemusí přijít.

Autobus ho dovezl na náměstí Lafayette Square a dál pokračoval pěšky směrem k Bílému domu, který poslední paprsky zapadajícího slunce barvily dočervena.

Přešel na ulici G Street a vešel do baru Tonic ve čtvrti Foggy Bottom, kde se rozhlédl po kolegovi Brianovi ze západního křídla, který ho požádal, aby se za ním stavil.

Procházel podél zadní stěny baru, odkud dobře viděl na všechny stoly, a ze zvyku si přitom prohlížel jednotlivé hosty, posuzoval jejich výšku a váhu, zkoumal jejich charakteristické rysy, všímal si zvláštního chování a vše si ukládal do paměti.

Po dlouhých letech pozorování – u FBI začínal jako specialista na sledování s interním kódovým označením G − se nedokázal jen tak zbavit starých návyků.

Na chvíli se zastavil u zdi, v části s největším počtem zákazníků. Měřil bez dvou centimetrů dva metry, a i když působil štíhle, vážil bezmála sto kilo. Díky dlouholetému cviku ale dobře věděl, jak se chovat nenápadně a nepřitahovat k sobě zbytečnou pozornost.

Koutkem oka uviděl Briana, který na něj mával.

„Dáš si pivo?“

„Nedám, ale díky,“ řekl Peter. „Musím do práce. Zastavil jsem se jen na chvilku.“

„Pořád ještě děláš noční?“

Peter se zatvářil, jako by spal vestoje, a poté otevřel oči a s překvapeným výrazem se zeptal: „Promiň, říkal jsi něco?“

Brian se rozesmál a usrkl si piva. Měl na sobě dokonale padnoucí sako podle poslední módy, zjevně daleko dražší, než by odpovídalo jeho platu. Pocházel z Connecticutu, choval se přátelsky a během dne pracoval jako analytik. Několikrát spolu hráli basketbal a Peter si přitom všiml takové maličkosti, totiž končit každou větu jménem osoby, s kterou právě mluvil – „Kde jsi vlastně chodil do školy, Petře?“ –, což bral jako profesionální deformaci člověka z tajných služeb, který v duchu pečlivě archivuje všechny kontakty.

Muže, který seděl vedle Briana, si pamatoval z letního zahradního grilování a věděl o něm, že pracuje v kanceláři šéfky.

„Ahoj Theo,“ pozdravil ho a potřásl si s ním rukou.

„Klidně to vybal,“ řekl Brian směrem k Theovi, který se nejistě rozhlížel po místnosti.

„O co jde?“ zjišťoval Peter.

„Theo viděl seznam s návrhy na povýšení a přesuny.“

Zaměstnanci úřadu tenhle typ informací milovali.

„Chceš vědět, jestli se tě to týká?“ zeptal se Brian s úsměvem.

„Jasně že chci,“ řekl Peter, a když se k němu Theo nahnul, zvednutou rukou ho zastavil. „Ale nic mi neříkej.“

„Proč?“

„Protože se to stejně brzy dozvím.“

„Vážně to nechceš slyšet?“

„Nechci. Klidně si počkám.“

Theo se narovnal a z tváře mu zmizel příjemný výraz člověka nabízejícího tajemství.

„Vlastně o nic moc nejde,“ utrousil a zatvářil se skoro dotčeně.

Skutečně o nic moc nešlo. Šéfové obvykle nešetřili náznaky a o většině povýšení a změn se pravidelně vědělo se značným předstihem.

„Nechci se chovat nevděčně,“ řekl Peter. „Ale vážně to zatím nechci vědět.“

„Teď si kvůli tobě připadám jako podvodník, co vynáší informace. Zrovna kvůli tobě?“

Peter si vždycky dával pozor, aby neudělal sebemenší přešlap. Věděl, že ho všichni kolem neustále nenápadně pozorují a čekají na jeho selhání, což mu možná svým způsobem pomáhalo při jeho sledovací práci.

Odjakživa úzkostlivě dodržoval všechna pravidla a doufal, že ze sebe časem smyje vinu zločinů svého otce, že se tak ochrání před tím, kým je.

„To jsem nechtěl,“ řekl Peter s klidným výrazem. „Ale stejně mě z toho vynech.“

Theo se jízlivě rozesmál. „Hraješ vždycky podle pravidel, ale všichni stejně dobře vědí…“ Theo nedořekl a podíval se stranou.

„Co vědí?“ zeptal se Peter.

Theo se upřeně zadíval do levé části místnosti, jako by hledal nějakého lepšího partnera k hovoru. A současně sotva slyšitelně zamumlal něco o otci a špionovi.

Peter přistoupil o krok blíž a podíval se Theovi do očí.

„Chtěl bys mi něco říct?“

Theo se nadechl a chvíli na Petera mlčky zíral. Hovor u okolních stolů utichl.

„Vlastně mě to ani nezajímá, protože jsem to už všechno slyšel,“ pokračoval Peter. S těmihle nesmysly se potýká celý život a postupně zjistil, že nejlepší je naučit se jim vzdorovat, zůstat sám sebou a chovat se tak, aby nemusel nic skrývat.

Peter cítil, jak mu tělem projela vlna příjemného vzrušení, kterou znal z příprav na velkou operaci nebo okamžiků, kdy se mu sledovaný cíl snažil zmizet z očí. Už řadu měsíců byl uvázaný u stolu a čím dál víc mu chyběla akce.

Nehtem na palci přejel po hraně prostředníku a pak ho v místě kloubu silou zabořil do kůže. Ostrá bolest ho probrala. Byl to starý trik, který pomáhal, když se potřeboval posunout dál. Zachovej klid, Sutherlande. O nic nejde. Peter se dvakrát zhluboka nadechl a pak se usmál.

Zjevně podrážděný Theo zakroutil hlavou a bez jediného slova zmizel od stolu.

Brian se na Petera přátelsky ušklíbl. „Fakt se za něj omlouvám.“

„Nedělej si s tím hlavu.“ Konverzace se v jejich části baru znovu naplno rozběhla. „Stejně bych už měl jít.“

„Vážně si nic nedáš? Třeba kávu?“

„Ne, díky. Jsem v pohodě.“

Peter se otočil směrem ke dveřím a Brian pozvedl svoji sklenici s pivem. „Na jediného čestného chlapa v celém Washingtonu.“

„No jo, vím, že na to jednou doplatím,“ usmál se Peter.

2

Noční služba v Situační místnosti začala jako obvykle. Cestou se zastavil v západním křídle a člověk z tajné služby zkontroloval jeho odznak.

„Jak to jde, Medvěde?“ zeptal se muž a oslovil přitom Petera přezdívkou z univerzitního fotbalového týmu.

„Trochu to drhne,“ ušklíbl se Peter. „Potřeboval bych víc na vzduch.“

„Pořád ještě tě drží ve sklepě?“

„Jo, pořád.“

Muž se tlumeně rozesmál. Představa někoho Peterových tělesných proporcí v podzemní místnosti ho zjevně bavila.

„Docela by mě zajímalo, jaké to tam dole je na výšku. Dva metry čtyřicet? Nebo dva patnáct?“

„Den ode dne je to čím dál nižší,“ řekl Peter, přátelským gestem poklepal na stůl a vyrazil dál chodbou.

Cestou z opačného konce chodby ho minul jeho šéf James Hawkins, který během chůze něco četl na mobilu. Hawkins byl jeden z výše postavených poradců a dlouholetý člen národní bezpečnostní divize FBI a v Bílém domě sloužil jako specialista na terorismus a boj s vnitřním nepřítelem. Zdálo se, že si Petera všiml, ale najevo to dal jen lehce staženým obočím.

Hawkins byl statný muž vzezření dělníka, s postupně řídnoucími černými, nakrátko zastřiženými vlasy a pečlivě upravenými vousy.

Peter si všiml, že od chvíle, kdy se ocitl v Bílém domě, v bezprostřední blízkosti prezidenta, ho všichni sledují ještě pozorněji než dřív. Jakmile zjistili, o koho jde, jejich pohledy působily vážně a podezíravě.

Jeho nadřízený znal Peterova otce ještě před skandálem a moc pochopitelně nepomáhalo ani to, že se Peter svému otci nápadně podobal.

Hawkins – rozvedený nepraktikující katolík a současně workoholik – se chodbami pohyboval jakoby v oparu hustého černého mraku. Své podřízené zdravil, pokud jejich přítomnost vůbec zaznamenal, jen lehkým pozvednutím hlavy a sotva slyšitelným „dobrej“, které znělo, jako by si tlumeně ulevoval od bolesti zraněné nohy. Možná to byl pouze důsledek jeho celoživotní práce s utajovanými informacemi a tíživého břemene příliš velkého množství tajemství, ale Peterovi se zdálo, že k němu se chová ještě chladněji než k ostatním.

Někdy Petera podezíravé pohledy ostatních skutečně trápily. Připadal si jako hrozba, nebezpečná osoba, které se nějakým neznámým podfukem podařilo proniknout do samého centra moci.

Toho večera si ale s Hawkinsovým přísným pohledem nedělal hlavu. Na chvíli se zastavil u oken na konci chodby a zadíval se do Růžové zahrady a do rozzářených oken Bílého domu. Tohle byl jeden z důvodů, proč si dával dlouho tak dobrý pozor. Chtěl si tu zasloužit svoje místo, mezi vyvolenými, kteří mají přístup k nejpečlivěji střeženým tajemstvím Spojených států.

Tyhle klidné chvíle na počátku noci a nad ránem, kdy většina zaměstnanců z řad politického personálu odešla domů, měl rád. Židle u stolů zely prázdnotou, telefony mlčely a na chodbách vládl klid. Byly to okamžiky, kdy Bílý dům dočasně nepůsobil jako centrum celonárodních krizí a stranické bitevní pole. Byl místem důstojných tradic a velkolepých záměrů.

Modrý odznak mu umožňoval přístup do takřka všech jeho částí a někdy se jen tak procházel chodbami, které míval v prvním poschodí jen a jen pro sebe. Pracoval v Bílém domě už bezmála celý rok, a i když důvěrně znal všechny zrádné zákruty života v centru americké politiky – jen málokdo se s nimi seznámil lépe než on sám –, stále se mu nechtělo věřit, že tu dostal svůj vlastní pracovní stůl a že tu může hrát svoji, byť jen malou roli.

Jeho otec se kdysi těšil stejné důvěře jako on, a když o ni přišel, stálo ho to život.

„Vypadáš vážně hrozně, Sutherlande.“

Zpoza rohu za Peterovými zády se vynořila personální ředitelka Diane Farrová a v ruce držela hrnek. „To, že jsem tě pohřbila v suterénu, ještě neznamená, že mi tam můžeš umřít, rozumíš?“

„Rozumím.“

Podobně přímý přístup k personální ředitelce ostatní zaměstnanci většinou neměli, ale stejně neobvyklá byla vlastně celá Peterova práce zahrnující úkoly, o kterých často věděla jen Farrová a Hawkins. Farrová ho osobně najala, přivedla ho do Bílého domu a poskytla mu příležitost, aby se osvědčil.

Sama pracovala bez oddechu sedm dní v týdnu a svým ostrým jazykem a neúnavností mu připomínala věčně nabručené novináře z filmů z třicátých let. Vypadala působivě a kromě černých vlasů po bradu s ostře řezanou ofinou zaujala také zelenýma očima a světlou pletí s lehkým nádechem olivové.

Starost o provoz Bílého domu je práce pro masochisty – řada personálních šéfů západní křídlo opouštěla po mozkové mrtvici nebo srdeční zástavě –, ale Farrová své úkoly zvládala s lehce pobaveným úsměvem, jako by všechna dramata sledovala z odstupu a nadhledu. Nikdy se nevdala a s neskutečnou lehkostí proplouvala světem soukromého sektoru a velkých financí. Kdykoli potřebovala, mohla využít potřebných konexí a měla neustále otevřené dveře na nejvybranější newyorské večírky.

„Doufám, že aspoň trochu spíš,“ řekla a lehce se naklonila, aby si prohlédla jeho kruhy pod očima.

„Občas.“

„Jak dlouho už vlastně sedíš za tím svým stolem?“

„Zhruba deset měsíců.“ Peter se podíval na hrnek v její ruce – s černou kávou, z které stoupala hustá pára, až se skoro zdálo, jako by se z něj kouřilo. Připravovala se na dlouhou noc. „Popravdě ale netuším, proč tu vlastně hlídám, když jste tu skoro pořád.“

„Už jenom pár hodin,“ usmála se Farrová a otočila se k němu zády.

Peter vyrazil po schodišti do přízemí a zastavil se u mahagonových dveří s cedulí „Situační místnost Bílého domu – Nepovolaným vstup zakázán“, kde se narovnal a krouživými pohyby si protáhl ztuhlá ramena. Celý život úzkostlivě hlídal vše, co dělá, ale nikde se neměl tak ostře na pozoru jako v téhle místnosti, v hlavní svatyni všech amerických tajemství.

Vždycky se tu choval trochu jinak než ostatní, protože do ní vstupoval se svým vlastním tajemstvím, zvláštním úkolem, o kterém věděli jen Hawkins a Farrová, jeho dva nadřízení, s úkolem, kterému dost dobře nerozuměl: nechápal, proč potřebují, aby tu hlídal, a netušil, kdo by se mohl ozvat ve sluchátku telefonu, který byl připravený po prvním zazvonění zvednout.

Přejel před čtečkou svou identifikační kartou a vstoupil dovnitř.

3

PŘÍMO PŘED PETEREM, za přední částí s recepcí, seděli u dlouhého stolu další zaměstnanci a všichni upřeně hleděli do své trojice monitorů.

Noční sledování bylo v plném proudu a Peterův příchod vyvolal jen minimální pozornost. Kolega Mark, který pracoval pro CIA, ho pozdravil zvednutou rukou a Jessica, která tu byla z pověření Pentagonu, utrousila „jak je, Sutherlande?“. Jessica pocházela z Portorika, dříve pracovala v námořní výzvědné službě a během směny se k Peterovi často přidávala na půlnoční oběd.

Situační místnost není v pravém slova smyslu místností. Spíše je to řada kanceláří pod západním křídlem, králičí nora plná přepážkami oddělených stolů s displeji. To, co si většina lidí představuje pod Situační místností – velitelské centrum s dlouhým dubovým stolem a spoustou hodin odměřujících vteřiny, minuty a hodiny v různých časových pásmech celého světa –, se nachází za dveřmi po levé ruce. Je to místo, kde se hledalo východisko z kubánské krize a plánovala mise s cílem zabít Usámu bin Ládina, a zdejší zaměstnanci mu říkají, nehledě na jeho mimořádný význam, zcela prostě „velký konferenční sál“.

Zaměstnanci u stolů pozorně sledovali informace z celého světa – z politických a diplomatických zdrojů a také od agentů ze CIA a jejich místních kontaktů – a byli připravení i ve chvíli, kdy na druhé straně zeměkoule vycházelo slunce. Samotný Peter přicházel v době, kdy se probouzejí potenciální nepřátelé z jihovýchodní Asie.

Každou chvíli mohl vejít prezident Michael Travers, kterého všichni zaměstnanci pravidelně vítali vestoje. Každý se mohl stát prezidentovým prvním zdrojem informací o nastávající krizi a mohl se s ním ocitnout v jeho místnosti se skleněnými stěnami, které po stisku knoflíku zbělají a poskytnou všem uvnitř nezbytné soukromí.

Peter prošel podél dlouhého stolu hlavního sledovacího centra a kolem prezidentova křesla pokračoval do zadní části místnosti ke své buňce, kde na něj kromě stolu čekala v podstatě jen rohová police a dělicí přepážka sahající do výše pasu.

Na stole ležel telefon s nouzovou linkou. Mlčel stejně jako během takřka všech předchozích 284 nocí jeho služby, kdy na něj během nekonečných hodin mezi soumrakem a úsvitem upřeně zíral, a z celé duše si přál, aby konečně zazvonil.

Peter se posadil na židli a zasunul identifikační kartu do čtečky, aby odemkl počítač.

Každý večer dostával od Farrové nebo jejího asistenta přehled nejnovějších událostí a seznam souvisejících otázek, na něž následně hledal v otevřených internetových zdrojích a databázi tajných služeb odpovědi, které by mohly posloužit jako základ pro podrobné analýzy.

Často měl pocit, že se ho Farrová ve skutečnosti snaží jenom zaměstnat a že jediným skutečným úkolem je hlídat telefon a čekat na zazvonění.

Všichni v Situační místnosti měli prověření na stupeň přísně tajné, ale každý měl svá vlastní tajemství, která před ostatními přísně chránil: mnozí měli vazby na svou vlastní agenturu nebo přístup k vybraným programům a tajným zprávám vyžadujícím ještě vyšší stupeň utajení.

Peterovým tajemstvím byl telefon. Pokud by zazvonil, veškeré získané informace by mířily výhradně k Hawkinsovi a Farrové.

Situační místnost byla vybudovaná a zařízená právě pro takový druh tajné činnosti. Každý stůl byl vybaven malým tlačítkem, které aktivovalo reproduktor nad hlavou, odkud v případě potřeby vycházel zvláštní rušivý zvuk. Připomínal sotva patrný šum, ale byl tak účinný, že ani při pohledu přímo na ústa nikdo neslyšel, co druhý člověk říká, takže snadno podlehl pocitu, že přišel o sluch.

Jednu stěnu lemovaly tak zvané Supermanovy roury, jak jim všichni mezi sebou říkali, válcovité telefonní budky se stěnou z prohnutého plexiskla, které se využívaly při komunikaci, kterou nesměl nikdo další v místnosti slyšet. Celá místnost s nimi působila jako z nějakého vědeckofantastického filmu.

Dokonce ani Peter netušil, k čemu má jeho telefon sloužit. Případní volající měli použít speciální heslo a jeho jediným úkolem bylo zprávu vyslechnout a zajistit, aby se dostala k jeho nadřízeným. Nejdůležitější bylo být neustále ve střehu.

Když ho Farrová a Hawkins seznamovali s jeho úkolem, oba vypadali dost překvapeně, že nežádá o podrobnější informace. Tajemný telefon ho samozřejmě zajímal, ale jako obvykle se držel zpátky a respektoval pravidla ohledně tajných informací, jako by na nich závisely lidské životy. Protože přesně tak to bylo. Z vlastní zkušenosti dobře věděl, jak to dopadá, když se pravidla porušují.

Zpočátku se jeho nová práce jevila zajímavě. Představoval si, jak se po telefonu dozví o nějaké skutečné krizi a jak se získanou informací vyrazí dlouhou chodbou k pracovně samotného prezidenta Spojených států.

To bylo před 284 nocemi.

Teď mu Situační místnost připadala menší a podstatně fádnější než její atraktivní filmové imitace a den za dnem se mu zdálo, jako by se čím dál víc scvrkávala.

Postupně ho přestaly vzrušovat i tajné informace a Supermanovy roury. Deset měsíců života podle upířího rozvrhu člověka unaví, takže si nakonec připadá jako robot poháněný řídkou, nakyslou, zvětralou kávou z kantýny Bílého domu.

Peterovi chyběla akce. Postrádal tvrdý, někdy zdánlivě nekonečný trénink z vysoké školy a vzrušení z dob, kdy působil jako sledovací specialista v Bostonu.

Za celou dobu služby v Situační místnosti telefon zazvonil jenom jednou. Ve sluchátku se ozval zdánlivě klidný mužský hlas, v kterém byl ale patrný náznak mimořádného rozrušení: „Toto je noční akce,“ sdělil Peterovi.

„Potvrďte tu informaci, prosím,“ odpověděl Peter, přesně podle instrukcí.

„Pero. Hodiny. Dveře. Oheň.“

Šlo o předem stanovený klíč ověřující status a pravomoci volajícího.

Nic dalšího muž na druhém konci linky neřekl. Ani nemusel. „Noční akce“ bylo standardní spojení, které znali všichni lidé z operačních a sledovacích center v hlavním městě. Označovalo mimořádnou krizi, o které se musel bezodkladně dozvědět někdo z nadřízených, jejichž úkolem bylo informovat ředitele CIA nebo ministra obrany, i kdyby je měli kvůli tomu vytáhnout z postele.

Peter zavolal Hawkinsovi a Farrové, a když mu nezvedli telefon, vyrazil chodbou do kanceláře tajné služby, kde zařídili, aby Farrovou vzbudili a poslali pro ni auto. O dvanáct minut později se s Peterem po telefonu spojila a tím to pro něj skončilo. Celkem u telefonu strávil 284 nocí a zažil jen dvanáct minut akce.

Věnoval službě bezmála rok života a celou dobu čekal na hovor, o jehož skutečném významu prakticky vůbec nic nevěděl.

Jeho práce ho stála daleko víc, než si chtěl připustit. Pořád ještě nosil hodinky značky Hamilton Field s koženým řemínkem, ale na nápis na jejich zadní straně – P + L, navždy – se raději nedíval.

Byl od jeho bývalé snoubenky Leah, která si přála, aby ze státní služby odešel. Peter si uvědomoval, jaké má štěstí, že se prostřednictvím Farrové dostal do Bílého domu, ale současně věděl, že lidé z vedení FBI ho nikdy zcela nepřijmou a další postup mu neumožní. Leah se ho stále dokola ptala, proč pracuje tak tvrdě za tak málo peněz, a navíc v organizaci, kde ho ani nechtějí. Jenže on měl svoje důvody. Dobře si pamatoval na večer, kdy umřel jeho otec, a taky na jeho telefonní vzkaz, na který nereagoval.

Noční službu měl rád. A stejně tak si potrpěl na disciplínu. Seděl u mlčícího telefonu, na obrazovce monitoru si prohlížel satelitní snímek stále početnějších vojenských jednotek u litevsko-ruských hranic a plně se věnoval své práci.

Odbila devátá večerní a pak ručičky ukázaly na deset hodin. Minuty se neskutečně vlekly. Mechanicky klikal myší, scrolloval po obrazovce, ťukal do klávesnice a kolem jedenácté přestal vnímat čas.

Pět minut po jedné telefon zazvonil. Peter na něj pár okamžiků nehybně zíral, jako by přemýšlel, jestli nemá halucinace, a pak sluchátko zvedl k uchu.

„Poslouchám.“

„Slyšíme se?“ zeptala se mladá žena rozechvělým hlasem, v kterém byl jasně slyšet strach.

„Ano. Mluvte.“

„Toto je noční akce. Řekli mi, abych vás informovala. Údajně budete vědět, co dělat. Jmenuju se Rose Larkinová –“ V pozadí něco dvakrát prásklo. „Už je tady. Je uvnitř. Určitě mě zabije.“

4

V ŠEST HODIN TÉHOŽ VEČERA sejmul Dimitri Sokolov kryt svého metronomu a závaží posunul dolů ke stupni molto allegro. Otřel si prst o paži, na chvíli se zaposlouchal do rychlého tikání v rytmu smrtelně vyděšeného srdce a poté otevřel černé pouzdro se sametovým polstrováním a vyjmul z něj housle. Nástroj z osmnáctého století, z bavorské vesnice Mittenwald, dostal jako dárek ke dvanáctým narozeninám a černý lak na krku byl už skoro úplně sedřený.

Přiložil si housle pod bradu a zadíval se do not na stojanu před sebou. Pouzdro s houslemi už hodně dlouho neotevřel a podobně dlouho necvičil Mendelssohnův koncert, který měla jeho žena nejraději. Znovu to udělal až na její narozeniny, první od chvíle, kdy zemřela.

Postupoval pomalu a soustředěně, krok za krokem, jako kněz připravující kázání. Na rozehřátí začal v prostřední dlouhé lyrické části, která dávala jeho nedostatkem cvičení ztuhlým prstům pořádně zabrat. Prsty na hmatníku se spolu se smyčcem pohybovaly takřka automaticky, ale zanedlouho ho začaly odvyklou námahou bolet ruce. Na běžnou práci rukama byl zvyklý, protože mu poskytovala obživu, ale toto bylo něco jiného.

Dimitri věděl, co ho čeká, fugová pasáž s dvojhmaty a běhy, mimořádně obtížná místa dokonce i pro rozehraného houslistu ve špičkové formě.

Dimitri přivřel oči a s každým dalším pohybem smyčce stále více zatínal svaly ve tvářích. Jeho plně zaujatý výraz by několik málo lidí, kteří ho znali, dozajista šokoval, a stejně tak by se určitě divili, jak skvěle si rozumí s houslemi.

Ve Spojených státech se nijak neskrýval. Věděl, že když se bude vyhýbat pozornosti, ještě víc ji na sebe přitáhne, takže se naučil prostě jen působit nenápadně.

K sousedům se choval přátelsky, ale kdybyste je požádali o jeho popis, dostali byste tak všeobecnou odpověď, že by vám vůbec k ničemu nebyla. Dozvěděli byste se, že je středního vzrůstu, ani štíhlý, ani při těle, vlasy nosí jako spousta mužů na pěšinku a není nijak zvlášť hovorný ani zamlklý. Každého pozdraví a mávne na pozdrav, víc než pár zdvořilostních frází ale od něj nikdo nikdy neslyšel.

Působí jako osaměle žijící muž a typický vládní úředník z hlavního města, jako člověk, na něhož by se hodilo označení šedá myš. Divná na něm byla jen jeho mimořádná nezajímavost, té si ale všimli pouze lidé, kteří mu věnovali zvláštní pozornost. A těch bylo jako šafránu.

Dimitri se blížil ke scherzu a jedním okem sledoval, jak před ním ve vzduchu tancuje uvolněný pramen žíní ze smyčce.

Hudba ho dokonale pohltila. Počáteční nervozita zmizela a plně se soustředil na rychlý sled šestnáctinových not, které ho vedly ke crescendu. Šlo o obtížnou pasáž, kterou od manželčiny smrti ani jednou nezvládl. Pokaždé ho zastavily křeče v prstech, takže to vzdal a vztekle zabouchl víko.

Dokázal zahrát všechny noty, ale chtěl daleko víc. Rád by skladbu naplno procítil, přesně jak si to zaslouží, ale nezmohl se než na technický projev správně interpretovaných zvuků.

Tentokrát to ale bylo jiné. Housle pod bradou mu nádherně zpívaly a on si znovu vybavil okamžik, když hrál koncert poprvé pro Carolinu. Zavřel oči a cítil, jak se mu cestou k vyvrcholení skladby, kterou znal celou zpaměti, do očí derou slzy.

A pak se ozval telefon, běžné elektronické vyzvánění doprovázené zvukem vibrujícího plastu na dřevě. Dimitri mu nevěnoval pozornost. Chtěl pokračovat dál, ale současně věděl, že jde o šifrovací telefon, který ignorovat nemůže. Odložil housle a po čtvrtém zazvonění hovor přijal.

„BUK?“ zeptal se.

„Ano. Je načase. Jsou ve Westinu v Arlingtonu. Henry a Paulette Campbellovi. Vydávají se za dodavatele spolupracující s ministerstvem obchodu.“

„Mají u sebe červenou knihu?“

„Mají ji v držení. Nevím, jestli ji nosí u sebe nebo jestli je v domě případně někde jinde. Možná s sebou můžou mít člena rodiny, neteř jménem Rose Larkinová. Co hodláte dělat?“

„Chcete to skutečně znát?“ zeptal se Dimitri. Věděl, že když jde o podobně závažné věci, o lidské životy a riziko války, většina lidí dává přednost co nejmenšímu množství informací.

BUK se odmlčel. „Nechci.“

„Postarám se o to,“ řekl Dimitri a zavěsil. Před rokem, na počátku téhle operace, nechali vykolejit vůz podzemní dráhy a postarali se, aby útok vypadal jako nehoda. Zabili desítky lidí. Takže co sejde na několika dalších.

Housle se smyčcem se vrátily zpátky do pouzdra. Dimitri hovor čekal, takže vše potřebné měl připravené v malé tašce v kuchyni. Odsunul stranou držák na ubrousky, tkané podložky pod talíře a solničku s pepřenkou a položil nylonovou tašku na stůl.

Dimitri si potrpěl, podobně jako většina mužů středního věku, na jednoduché spolehlivé věci. Vytáhl z tašky pistoli Glock 17, dvakrát zkontroloval, jestli je plně funkční, a nakonec naprázdno vystřelil směrem ke sporáku. Pak průhledy zkontroloval všechny zásobníky a palcem zatlačil na horní náboj. Všechny byly plné, ve všech bylo sedmnáct kulek. V postranní kapse měl tři páry plastových pout, tlumič na glocka a taky nijak drahý nůž ze švédské oceli, jaký mají v oblibě zálesáci a lidé žijící v divoké přírodě.

Nabrousil ho tak dokonale, že by dokázal proříznout kůži, aniž by si toho člověk všiml.

Druhá taška s elektronickým vybavením byla v autě. Dimitri tašku s pistolí zavřel na zip a zhasl světlo. V půli cesty ke dveřím se zastavil, otočil se a vrátil se zkontrolovat, jestli vypnul sporák.

Když procházel obývacím pokojem, zastavil metronom a pak vyšel předním vchodem. Venku se pomalu smrákalo. Sousedovic děti pobíhaly na příjezdové cestě k domu a s dvěma odpadkovými koši místo tyček hrály hokej. Dimitri na ně, zatímco nasedal do auta, zamával, naladil veřejnoprávní stanici NPR a vyrazil do Arlingtonu.

Zastavil na parkovišti levné restaurace přímo naproti hotelu, necelých dvě stě metrů od začátku ulice, a pozorně si prohlédl okolí. Po dvaceti minutách se ve zpětném zrcátku objevila postava, bezmála třicetiletá žena v sukni a halence a černé bundě s vysokým límcem. Na první pohled bylo patrné, že je z Los Angeles nebo New Yorku. Rozhodně ne z hlavního města. Dimitri věděl, o koho se jedná. Jmenovala se Rose Larkinová a bylo jí dvacet osm let.

Dimitri položil ruku na sedadlo spolujezdce, hned vedle silničního atlasu, pod kterým se skrýval glock s tlumičem, a sledoval Rose, která procházela jen pár desítek centimetrů od něj.

5

ROSE MINULA levnou restauraci a rychlým krokem pokračovala na vysokých podpatcích dál. Několik mužů, kteří se jí stejně jako ostatní kolemjdoucí odráželi v brýlích, jí věnovalo dlouhý pohled, ale na podobnou pozornost byla zvyklá.

Přijela vyzvednout tetu a strýce z hotelu, kteří se ale textovkou omluvili, že mají zpoždění. Ve snaze zabít čas vyrazila do podniku za rohem a vypila šálek nápoje, který v těchto skličujících částech severní Virginie vydávají za kávu.

Cestou zpátky k parkovišti si všimla čáry křídou na pneumatice svého vozu – ve skutečnosti strýcova a tetina auta, klasického kabrioletu Mercedes SL, který strýček rozebral a pečlivě zrestauroval.

Rose si posunula brýle na temeno hlavy a cestou k autu zkontrolovala svůj iPhone. Stála na parkovišti dvě a čtvrt hodiny, a přesto za stěračem neviděla žádný lísteček s pokutou.

Obešla auto zleva i zprava, nenuceně se kolem sebe rozhlížela a snažila se působit jako mladá spořádaná, dobře situovaná žena. Vše na ní ale bylo jenom naoko, včetně bundy značky Carolina Herrera a lodiček Prada. Luxusní oblečení jí sloužilo místo brnění a pokutu si ve skutečnosti nemohla dovolit.

Natáhla se k levé noze, sundala jednu z lodiček s cenovkou čtyři sta dolarů, dřepla si k autu a podrážkou začala mazat křídovou značku.

Za pár vteřin byla pneumatika čistá, a když se znovu narovnala, všimla si postaršího muže s teriérem, který ji častoval pohledem plným neskrývaného zklamání. Stále ještě se střevícem v ruce na muže mrkla a poté si botu nazula a zamířila k hotelu. Strýc a teta už byli připravení.

Setkala se s nimi kousek za vstupem v hlavní hale a oba je objala. Teta byla drobná, sto padesát centimetrů vysoká žena s hlubokými vráskami smíchu u očí, zatímco strýc byl vytáhlý čahoun. Na sobě měl svůj oblíbený outfit v podobě košile, saka a khaki kalhot s puky značky Lands’ End a u pasu mu viselo pouzdro na mobilní telefon. Oba vypadali unaveně.

„Děkujeme, že jsi nás přijela vyzvednout,“ řekla teta. Rose na ně měla původně čekat na letišti, ale strýc s tetou na poslední chvíli změnili plány. „To jsi nemusela.“

„To je to nejmenší. A navíc moc ráda řídím.“

„Tak dobře,“ přikývla teta, zatímco společně zamířili k mercedesu. „Museli jsme domluvit pár věcí s klientem a jeho právníky, takže jsme s nimi jeli z letiště rovnou do hotelu.“

„Na čem pracujete?“

„Na standardizaci LTE pro vládní úřady.“

„To je supr,“ řekla Rose, ale ve skutečnosti tetě nevěnovala skoro žádnou pozornost a místo toho upřeně zírala na žlutý lístek pod stěračem. Několikrát se rozhlédla na všechny strany, ale hlídače parkoviště nikde neviděla.

„Před chvílí jsem…“

„Otřela jsi tu křídu?“ zeptala se teta.

„Otřela.“

„Jenže dnes už všichni hlídači používají čtečky poznávacích značek. Křídu nosí jen pro jistotu.“

„Podle mě je to jenom finta, jak v řidičích navodit falešný pocit bezpečí,“ dodal strýc.

„Pěkně prohnaná finta,“ utrousila Rose, jako by na podvádění podvádějících řidičů bylo něco nepatřičného.

„Parkování v hlavním městě je vážně děs.“ Teta se k ní přitočila a vzala jí lístek s pokutou z ruky.

„To ne!“ ohradila se Rose.

„My se o to postaráme. Nakonec je to přece naše auto.“

„Ale moje chyba.“

„Aspoň se ti maličko odměníme za to, že ses nám starala o dům.“

Rose se nenechala přemlouvat. Posadila se na zadní sedadlo mercedesu a všichni společně vyrazili po silnici. Rose se během strýcovy a tetiny služební cesty starala o jejich byt. Oba pracovali pro ministerstvo obchodu a po odchodu do důchodu pokračovali ve spolupráci jako soukromí dodavatelé.

Rose bydlela v Los Angeles, tedy ještě donedávna. Startupový projekt, který rozjela, zkrachoval, a když se navíc rozešla se svým přítelem, „hlídání domu“ brala jako podstatně lepší variantu než život na ulici.

Rose vyrůstala v Manassasu a jeho okolí. Vychovávala ji pouze matka, která měla dlouhodobě problém s alkoholem, a navíc pravidelně jednoho za druhým střídala partnery. Ve čtrnácti letech Rose zfalšovala matčin podpis na formuláři s rodičovským souhlasem a začala pracovat v místní pobočce restaurací Denny’s. Peníze a zbytky jídla, které nosila domů, se všem hodily.

Tetin a strýcův dům se spoustou knih na nekonečných policích, které lemovaly všechny stěny, dokonce i na chodbě, jí v mládí sloužil jako bezpečné útočiště. Nakonec se přestala se svou matkou stýkat. Když o ní slyšela naposled, žila někde v Belize s dalším chlápkem, s kterým se seznámila na výstavě lodí.

Nakonec ji teta požádala, jestli by se nechtěla dočasně starat o jejich dům, a načasování bylo tak dokonalé, jako by se teta nějak dozvěděla o jejích nedávných problémech. Henry a Paulette jí už zase podali pomocnou ruku, a navíc to zařídili tak, že to vypadalo, jako by ona pomáhala jim. Cítila se stejně jako před osmnácti lety, když seděla na zadním sedadle téhož auta a mířila na víkend do strýcova a tetina domu, zatímco matka se toulala bůhvíkde. Připadala si v bezpečí a věřila, že všechno bude zase v pořádku. Protože byla s jedinými lidmi, kterým skutečně mohla věřit.

Teta během jízdy neustále sledovala v postranních zrcátkách dění za vozem. Rose se otočila a chvíli si prohlížela jednotlivá auta.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se tety.

„V naprostém,“ přikývla teta se svým typicky zářivým úsměvem. „Jen přemýšlím, jestli jsem nezapomněla zabalit nabíječku. Jak to vypadá v domě? Něco nového?“

„Všechno šlo jako po másle. Ráno se mi dokonce podařilo zastihnout chlápky s recyklačním kontejnerem.“

Strýc se na ni zadíval přes zpětné zrcátko. „Jak jde podnikání, zlato?“

„Dobře,“ řekla Rose se staženým hrdlem. „Na chvíli asi trochu zvolníme, abychom si promysleli financování další fáze.“

„Expandujete?“ zeptal se strýc.

Rose si nervózně poposedla. „Spíš restrukturalizujeme.“

„Restrukturalizujete?“ zopakoval strýc, jako by to slovo válel na jazyku. Podle jeho výrazu bylo patrné, že mu vůbec nechutná. V kruzích, v kterých se dlouhá léta pohyboval, fungovalo jako eufemismus pro krach a nový začátek od nuly.

„Všechno jde skvěle,“ dodala Rose rozhodným tónem.

Teta se k ní napůl otočila a zadívala se jí do očí. Rose jí věnovala krátký nucený úsměv a pak sklonila hlavu k zemi.

Přesvědčovat ostatní, aby věřili, čemu potřebovala, byla odjakživa její zvláštní schopnost, ale se strýcem a tetou nikdy tak úplně nefungovala. Vždycky ji dokázali dřív nebo později prokouknout.

· · ·

Po příjezdu do domu Rose ohřála těstoviny s kuřecím masem a zeleninou, které si připravila předchozího večera, a strýc s tetou se mezitím odešli nahoru převléknout. Během večeře Henry procházel poštu a spolu s tetou působili hodně unaveně. Chvíli si povídali o posledních novinkách ze sousedství, ale i to tetu se strýcem zjevně vyčerpávalo.

Po jídle se Rose s tetou postaraly o nádobí a pak Rose vzala tašku s notebookem a vyrazila ke schodišti. „Asi tě nechám, aby sis trochu odpočala,“ usmála se na tetu.

„Nedala by sis trochu čaje?“ zeptala se teta s trochu zklamaným výrazem.

„Popravdě…“

Přesně tak to s tetou a strýcem dělávali. Dlouho po večeři zůstávali u stolu, dělili se o poslední zážitky a povídali si o svých plánech a problémech. Teď se ale Rose do mluvení nechtělo. Tvářit se, že se nic neděje, ji unavovalo.

„Myslím, že mi tu od skautek zbylo i pár sušenek.“

„Vážně?“ Rose v kuchyni žádné neviděla.

Teta přitáhla k lince židli, na špičkách zalovila v zadní části horní skříňky a vytáhla krabici polévaných sušenek s marmeládou. „Musím je schovávat, protože jinak by je Henry všechny snědl. Zapomněla jsem ti říct, kam jsem je dala.“

Skutečně? Tenhle druh měla nejraději. Měla pocit, jako by to na ni teta trochu hrála, ale nijak zvlášť jí to nevadilo. Protože věděla, že by jim stejně nedokázala odolat.

Teta hodila do dvou hrnků po čajovém sáčku, zapnula rychlovarnou konvici s vodou a pro Henryho na sporák postavila moka konvičku. Strýc mohl pít kávu třeba o půlnoci a stejně spal jako poleno. Po pár minutách se objevil na schodech, a jakmile uviděl sušenky, nasadil výraz divoké šelmy, která spatřila kořist.

6

DIMITRI MEZITÍM ČEKAL venku ve své Hondě Accord a v naprostém tichu, které rušil jen jeho dech, sledoval dům. Pomocí sluchátka zasunutého v levém uchu poslouchal, jak se Rose s tetou a strýcem baví v kuchyni u stolu, a přitom vzpomínal na podobný kuchyňský stůl, u něhož sedával nad horkým černým čajem s Carolinou.

Vysílačka, kterou měl položenou v klíně, se náhle probrala k životu. „Jsme připraveni vniknout do domu. Můžeme vypnout světla a přerušit telefonní linku. Chceš vyrazit?“

Zbytek týmu seděl v autě za rohem. Dimitri se zadíval na mraky, které chvílemi zakrývaly měsíc, a zvedl vysílačku. Raději by ještě počkal. Až bude úplná tma. Nechtěl, aby si v domě předem něčeho všimli.

„Ještě ne. Čekejte na můj rozkaz.“

Odložil vysílačku na sedadlo spolujezdce, hned vedle pistole, a znovu se zaposlouchal do hovoru u stolu, který pokračoval tak nenuceně a přirozeně, až mu to na tváři vyloudilo bezděčný úsměv.

7

ROSE SE ZAKLONILA NA ŽIDLI a s rukou na prsou se pobaveně smála tetině historce, jak ji v jejím Priusu považovali za řidičku Uberu. Poprvé po dlouhé době dokázala na chvíli zapomenout na nezaplacené faktury a přečerpané kreditní karty. Teta se podívala na hodinky, a když si všimla, kolik je hodin, zvedla se od stolu a vyrazila s hrnky k dřezu, odkud se otočila na Rose.

„Máme tu spoustu místa, a navíc jsme skoro pořád v práci nebo na cestách, takže bys tu mohla zůstat, jak dlouho by se ti to hodilo. Oba bychom navíc ocenili společnost.“

Je možné, že by teta o všem věděla a snaží se jí co nejcitlivěji nabídnout útočiště?

„Moc děkuju,“ řekla Rose a v návalu nečekaných emocí na okamžik zavřela oči. „V poslední době se všechno trochu zkomplikovalo, takže… takže bych tu zůstala ráda.“

Rose si s tetou povídala ještě celou hodinu a hodně se jí přitom ulevilo. Z kuchyně slyšela, jak strýc uklízí nádobí a přitom si brouká starou písničku od Stevieho Wondera, kterou jim s tetou hráli na svatbě. Když byla menší, vždycky nad ní koulela zoufale očima. Při pohledu na strýce, který s utěrkou přes rameno pobíhal sem a tam po kuchyni a pod fousy si prozpěvoval „You Are the Sunshine of My Life“, si připadala pokaždé hrozně trapně, ale teď ji ta melodie příjemně vracela do dětství.

Dlouho jí nedocházelo, jak moc se potřebuje někomu svěřit. Chvíli před půlnocí se s tetou naposledy objaly a Rose vyrazila po schodišti do patra, kde si vyčistila zuby a opláchla obličej, načež vklouzla do postele a zhasla světlo.

8

PROBUDIL JI OSTRÝ přerývaný zvuk. Prudce se posadila na posteli a uvědomila si, odkud vychází: z kouřového detektoru.

Podívala se na mobilní telefon – hodiny ukazovaly bezmála hodinu po půlnoci – a sedla si na okraj postele. Bosýma nohama vyrazila po chladné podlaze a na cestu si svítila telefonem, jehož displej ukazoval, že postrádá mobilní signál. Což jí připadalo divné, protože tu mívala pravidelně pět čárek.

U dveří cvakla vypínačem, ale světlo nereagovalo. Za zvuku stále pištícího alarmu si oblékla mikinu a s rukou přitisknutou ke zdi vyrazila z pokoje. Pak zvuk zmizel.

V nastalém tichu ucítila slabý štiplavý zápach kouře z hořícího plastu a v návalu paniky se zadýchaně, jako by právě uběhla deset kilometrů, vydala rozvážným krokem dál po dřevěné podlaze.

„Podařilo se ti někam dovolat?“ ozval se strýcův hlas z přízemí.

„Zkouším to,“ odpověděla teta. „Pevná linka ale nefunguje. A nemám signál ani na mobilu.“

Rose pokračovala dál po schodech a slyšela, jak teta říká něco o ochraně zdrojů. Snažila se napínat uši, ale rozuměla jen několika slovům: „lékárník“, „kniha“ a „pořadač“.

„Ty jim nevěříš?“ zeptal se Henry.

„Pro jistotu bych je z toho raději vynechala.“

„Jak myslíš.“

Rose uslyšela prásknutí dveří a uviděla tetu, která přecházela s baterkou a bezdrátovým telefonem u ucha kuchyní.

„Haló? Haló?“ opakovala vyděšeně rozechvělým hlasem. Pak se zadívala na displej, zabodla ukazovák do tlačítka a vztekle zaklela – žádné podobné slovo od ní Rose ještě nikdy neslyšela.

Rose stála v chodbě před kuchyní, a i když věděla, že by měla pokračovat dál, nedokázala pohnout nohama, jako by jí vrostly do podlahy. Když se teta otočila, všimla si, že se jí v pouzdru u pasu blýská černá pistole.

„Co se to děje, Paulette?“ zeptala se Rose, když se konečně trochu zklidnila.

Teta se k ní otočila s baterkou, jejíž světlo ji nepříjemně bodalo do očí.

„Hlavně klid, zlato…“ Teta se zadívala na okno v přední části domu, chytla Rose za paži a odtáhla ji zpátky do kuchyně.

„Něco tu hoří?“

„Teď ti to nemůžu vysvětlovat,“ řekla teta a očima přitom těkala z okna na okno.

Rose se zadívala na pouzdro s pistolí a celá se otřásla.

Rose uslyšela, jak se otvírají garážová vrata, a hned nato do kuchyně vešel strýc, který si cestou protíral koutky očí. V jedné ruce držel svazek papírů a v druhé USB flash disk. Chemický zápach postupně zesiloval, a když se dostali do garáže, Rose uviděla černý kouř, který stoupal v hustých chuchvalcích ke stropu. Strýc něco pálil.

„Nemohl jsem se mobilem dovolat,“ řekl směrem k tetě. „Ale zničil jsem všechny materiály od ORLA. Na notebooku jsi nepoužívala šifrovací klíč, takže –“

Strýc uviděl Rose a v půli věty se zastavil.

„Můžete mi už konečně říct, co se tu děje?“

Teta udělala pár kroků směrem ke strýci a chvíli si s ním šeptala. Pak se Henry otočil k Rose.

„Jde o práci. Bohužel tady nejsme v bezpečí. Máme tu nějaké tajné materiály, a když jsem si všiml, že někdo sleduje dům, napadlo mě, že by se mohli o něco pokusit.“

„Mohli by se o něco pokusit? A proto má Paulette zbraň? Někdo nás pozoruje a k tomu nefungují telefony?“

„Trochu se uklidni, Rose, a pozorně mě poslouchej. Vím, že to není fér, a je mi líto, že ti nemůžu všechno říct, ale věř nám, že uděláme, co můžeme, abys byla v bezpečí.“

Rose prudce zvedla ruce, jako by se chtěla proti strýcovým slovům ohradit, ale nakonec je nechala zase klesnout a jen rezignovaně přikývla.

„Tak dobře.“ Nechtěla panikařit. Hlavně to chtěla mít všechno za sebou. „Takže co bude dál?“

Strýc odtrhl lísteček z poznámkového bločku na lednici a pustil se do psaní.

„My tu ještě chvíli musíme zůstat a něco dokončit,“ řekl směrem k Rose. „Ty mezitím vyjdeš zadním vchodem k Paulettinu autu a vyrazíš k nejbližší čerpací stanici, kde mají telefonní automat. Vytočíš tohle číslo a řekneš, že jde o noční akci. Člověk na druhém konci bude vědět, co to znamená, a bude si tě chtít ověřit, takže si to dobře zapamatuj.“ Strýc položil lísteček na stůl a prstem ukázal na slova, která současně hlasitě přeříkal: „Pero. Hodiny. Dveře. Oheň.“

„Co to znamená?“

„Je to jen způsob, jak prokážeš, kdo jsi a jak důležitá je tvoje zpráva. Spojíš se s lidmi, pro které pracujeme, a řekneš jim, kde jsi, že potřebuješ pomoc a že OREL měl pravdu. A taky že k tomu dojde za šest dní a že máme červenou knihu.“

„Cože? Proč jim to neřeknete sami? Proč nejdete se mnou?“

„Půjdeme taky, ale nejdřív se musíme ještě o něco postarat. Za chvilku se k tobě připojíme. Moc by nám pomohlo, kdyby ses co nejdřív dostala k telefonu. Na vysvětlování budeme mít ještě spoustu času. A teď mi všechno zopakuj.“

„Telefonní automat. Noční akce. Pero. Hodiny. Dveře. Oheň. Řeknu, kde jsem a že potřebuju pomoc. Že OREL měl pravdu a že máme jen šest dní.“ Rose se zhluboka nadechla. „A taky že máte červenou knihu.“

„V pořádku. S nikým jiným nemluv. Jen s člověkem, který se ozve v telefonu.“

„Kdo přijede pro vás?“

„Na otázky není čas, Rose. Musíš nám věřit.“

Henry se dlouze zadíval předním oknem ven. „A teď utíkej.“

Jeho hlas zněl tak neobvykle vážně, že Rose zapomněla na všechny otázky a pouze přikývla. „Už jdu.“

Vzala si klíče a zamířila k zadním dveřím, kde vklouzla bosýma nohama do tenisek. Teta si se strýcem vyměnili v kuchyni ještě pár slov a pak strýc dorazil za Rose. Otevřel dveře, s pistolí v ruce vyšel z domu a bez jediného slova se zahleděl do tmy. Počínal si zkušeně, jako by to dělal denně. Rose mimoděk napadlo, že takového ho vůbec nezná.

Sledoval hlavně průčelí domu, odkud nejspíš hrozilo největší nebezpečí. Auto bylo zaparkované v postranní ulici. Strýc kývl hlavou, že může vyrazit, a Rose se vydala rychlým krokem přes mokrou trávu, která ji studila do kotníků a otírala se o spodní lem pyžamových kalhot.

Když byla zhruba dvanáct metrů od auta, uslyšela slabý zvuk. Jako by někdo běžel v teniskách po ulici. Zprudka se zastavila a se zatajeným dechem se zadívala k autu, kde uviděla tmavou postavu. Zleva si všimla pohybujícího se stínu: někdo se k ní blížil. Myslela si, že jde po ní, ale postava jen prošla dál směrem k domu. V první chvíli chtěla vykřiknout, aby varovala strýce s tetou, ale pak si uvědomila, že by tím všechny ještě víc ohrozila.

Potřebovala dojít pro pomoc a současně se nemohla dostat k autu, aniž by narazila na neznámou postavu. Otočila se k zadnímu dvorku, proklouzla kolem hustého ostružiní, kde si jako malá hrávala s dětmi ze sousedství na schovávanou, přikrčená se protáhla dřevěným hrazením a rozběhla se mezi stromy směrem k domu Rubinových.

Celá zadýchaná zazvonila a u toho přemýšlela, proč ji i v takhle vypjaté situaci trápí, že sousedy budí uprostřed noci. Zazvonila podruhé a pohledem zkontrolovala displej mobilu. Stále ještě neměla signál. Vůbec nechápala, co se to děje.

Nikdo se neozýval. Na příjezdové cestě nestálo auto. Rose se přitiskla nosem ke sklu a zadívala se dovnitř. V tlumeném světle červených diod na televizoru a satelitním modemu uviděla květináč s malým kaučukovníkem a pokojovým zavlažovačem. Na kuchyňském ostrůvku ležel bezdrátový telefon. Rose se snažila celou dobu chovat tiše, ale cestou mezi stromy nadělala spoustu hluku. Podívala se ve směru, kterým přišla, a pak se obrátila zpátky ke dveřím. Dům Rubinových měl vysokou šikmou střechu a byl jediným obydlím v celém okolí, nemluvě o tom, že podél zadní strany tekla řeka. Nikam jinam se obrátit nemohla a bylo jasné, že stíny ji brzy najdou.

Rose se podívala pod květináč a rohožku u vstupu a zkontrolovala taky dekorativní kámen s keltským křížem, ale náhradní klíč nikde nenašla.

Uslyšela tlumené rány připomínající vzdálený ohňostroj. Přicházely z míst před strýcovým a tetiným domem, který ozářilo několik rudých záblesků. Někdo tam střílel.

Rose zvedla kámen, napřáhla ruku a rozbila sklo vchodových dveří.

9

PAULETTE STÁLA VE TMĚ u předního okna svého domu. Svítilnu raději vypnula, aby viděla přes sklo, které by jinak clonil její vlastní odraz, a současně na ni nebylo vidět zvenku. Dveře garáže se s cvaknutím zavřely. Paulette sebou trochu trhla a v následujícím okamžiku uviděla Henryho, který vešel do kuchyně.

„Jsou pryč?“ zeptal se.

„Nebo na nás čekají.“

„Proč?“

„Možná se nás snaží obklíčit.“

„Tak zkusíme vyjít zadním vchodem,“ navrhl Henry.

„Už jsi hotový?“

Henry se podíval směrem ke garáži. „Udělal jsem všechno potřebné. Měla jsi odejít s Rose.“

„Řekla jsem ti, že tě tu samotného nenechám.“

Paulette udělala pár kroků do zadní části domu a s pohledem upřeným na skleněné posuvné dveře se zastavila. „Už jsou i za domem.“

„Možná můžeme zkusit garáž.“ Henry se podíval kuchyňským oknem, a když zahlédl pohybující se postavu, zakroutil hlavou.

„Kolik jich je?“ zeptala se Paulette.

„To nevím.“

Bylo jasné, že mají pokryté všechny východy. Každou chvíli mohli vniknout do domu a nedalo se předvídat, jestli dveřmi nebo oknem. Paulette vytáhla pistoli z pouzdra a Henry udělal totéž. Poté se k sobě ve vstupní hale přitiskli zády a každý se snažil ve svém zorném poli udržet co nejvíc dveří i oken.

„OREL,“ zamručel Henry.

Oba už byli na odpočinku, pouze ale ve vztahu k FBI, nikoli k ministerstvu obchodu. OREL byl zdroj, který je do toho dostal a který je přivedl k červené knize. Všechno začalo jako drobná služba, jako neoficiální vyšetřování, a nakonec se z toho vyvinul pořádný problém. Oba je však uklidňovalo, že knihu včas ukryli na místě, kde ji nikdo nenajde.

„Neslyšela jsem auto,“ řekla Paulette. „Co je s Rose?“

„Venku je klid. Určitě je v pořádku.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Rose si umí poradit. Ti lidé chtějí knihu. Nás dva. Ani ve snu by mě ale nenapadlo, že se budeme skrývat ve vlastním domě. Nemluvě o tom, že jsme už oba v důchodu,“ dodal po chvíli a smutně se usmál.

„Všechno dopadne dobře. Vzpomínáš si na Orlando?“

„Vážně myslíš, že by mi to nějak pomohlo?“

„Tenkrát jsme to taky zvládli. Jako vždycky.“

U domu zaskřípaly kamínky – někdo se pohyboval po štěrkové cestě.

Paulette se ještě pevněji přitiskla zády k Henrymu. U vstupních dveří zarachotila klika. Na okamžik je oslepilo světlo přicházející oknem obývacího pokoje. Pak se ozval zvuk praskajícího skla a po dubové podlaze s perskými koberečky se rozlétly střepy. V následujícím okamžiku práskl další výstřel. Paulette vykřikla bolestí a skácela se k zemi, kde zůstala ležet na boku opřená o loket. Henry vypálil rozbitým oknem, kterým do domu pronikal chladný noční vzduch. Následoval další světelný záblesk a další rána, po které se Henry ohnul v pase.

Kuchyňské dveře se za zvuku praskajícího dřeva zprudka rozletěly a takřka současně zarachotily i přední dveře, kterými do domu vnikli ozbrojení muži. Henry se stále ohýbal, levou ruku si tiskl k břichu a v pravé držel zbraň. Chystal se vystřelit na prvního nezvaného hosta, ale zatímco mu mířil na hlavu, další muž ho chytil zezadu za předloktí a vytrhl mu zbraň z ruky.

Henry se mu vysmekl a vyrazil směrem ke své ženě, která ležela tiše ve stínu. Ze svého místa nemohl vidět, jak vážně je zraněná.

„Paulette! Slyšíš, Paulette?! Řekni něco!“

Než se k ní stačil dostat, útočník mu zastoupil cestu. Henry ho v tlumeném světle dobře neviděl, ale i tak by přísahal, že se s ním už setkal – byl to středně vysoký, dobře stavěný muž s vlasy učesanými na pěšinku, stejně jako je nosil i on. Celkově však působil docela obyčejně – jako spousta cestujících, které viděl v metru, nebo někdo z místního supermarketu –, takže se mu to mohlo jenom zdát.

Za Henryho zády se objevilo další světlo. Jeden muž vyběhl do poschodí a další začal prohledávat police.

„Kde je?“ zeptal se věcným tónem.

Henry ucítil, že sevření krku trochu povolilo, ale nic neřekl.

„Tak ji najděte!“