Věrka Švach

Na cestě

Šanghajský příběh

osobní transformace jedné obyčejné ženy

Mým třem dětem a manželovi Jakubovi,

které bezpodmínečně miluji.

„Jak víš, kterou cestou jít?“ zeptal se králík.

„Možná ta cesta ještě není,“ odpověděl chlapec.

„Možná ta cesta prostě vznikne tím, že ji vyšlapeme.“

Antonio Machado, There is No Path,

verze od Reginy Linke (The Oxherd Boy)

Předmluva

Milí čtenáři,

náhody neexistují, a tak není náhoda ani to, že držíte právě TEĎ ve svých rukách tuto knihu.

Knihy jsou poklady a drahocenní přátelé, a pokud jsou slova v knize napsaná srdcem, jako jsou v této, stávají se nástrojem hlubokého vhledu do sebe, který rozeznívá tóny v lidských srdcích a léčí.

Příběh vypráví o velikosti lidského odhodlání, odvahy, opravdovosti a potenciálu uskutečnit své sny.

O cestě životem a jeho rozmanitosti jedné úžasné ženy, se kterou je mi ctí spolupracovat.

Tato žena jménem Věrka je pravou nositelkou svého jména.

Každý z nás někdy potřebuje podržet ve víře, že náš život je opravdový zázrak.

Kniha je plná zajímavého dobrodružství, odhaluje nitro ženy, která sdílí své prožitky, pocity, poznání, momenty probuzení a pochopení.

Předává celému světu zprávu, že vše v našich životech je možné, pokud si to dovolíme a uvěříme v sebe.

Je to obrovsky inspirující a povzbuzující pro všechny.

Není nic, za co bychom se měli ve svých životech stydět, vinit či odsuzovat. Vše vede k růstu duše a máme svaté právo chybovat a vyvíjet se, brousit sami sebe jako diamant.

Věrka odhrnuje závoj zapomnění KDO JSME, kam kráčíme a jakou vnitřní sílu máme.

Inspiruje, motivuje, mění náhled na svět svým vlastním životem, aby i ostatní prozřeli, ucítili svou vnitřní krásu, jedinečnost a nekonečnost možností, které nám život ve spolupráci s vnitřním vesmírem dává.

S láskou

Monika Papyan Hubáček

ČÁST I.

Kostky jsou

vrženy

1

SÍLA ROZHODNUTÍ

Sedím se svým mužem v letadle, tisíce metrů nad zemí, směr Šanghaj. Na levém prsteníčku se mi blýská zbrusu nový snubní prsten. Šestnáctiměsíční dcerka nám hopsá po klíně a pod srdcem v břichu se neklidně vrtí náš nenarozený syn. Nejspíš cítí, že ho čeká nový domov a že má už za necelé dva měsíce spatřit světlo světa uprostřed obrovské metropole. Kdyby jen tušil…

Má únava se stupňuje. Bláhově jsme si mysleli, jak celý let všichni prospíme. Emoce mám jako na houpačce. Nervozita z nového začátku se mísí s radostí ze změny i s lítostí, co všechno v Praze opouštím! K tomu ty těhotenské hormony a velké břicho, které na pohodlí v letadle opravdu nepřidává.

„Co to děláme?“ říkám si.

„Jsme bezprizorní…“ ukápne mně slza.

Pražský domov v nájmu jsme vypověděli a naše věci jsou někde ve skladu v Hamburku, nebo možná – tiše se modlím za tuto variantu – už na lodi někde hluboko pod námi, směr Šanghaj. Náš nový domov! Jenže já vím, že se se svými věcmi ještě pěkných pár týdnů neuvidíme.

„No, mám tam věci pro miminko, snad stihnou přijít!“ Důvěřuj! Že?

Chytám muže za ruku a cítím obrovské sevření na hrudi. Hluboce si uvědomuji celou tuto situaci. Vždyť mně to všichni říkali! Je to blbost, je to hazard, je to nerozum! Vždyť nám bylo v Praze hezky, ne? Tak proč to všechno pouštíme a hrneme se někam do neznáma? Co to bylo za vnitřní volání, které nakonec způsobilo, že jsme řekli ano?

Někde ještě ucítím hřejivou myšlenku, že jsme čerství manželé. Sice jsme se vzít museli kvůli vízovým požadavkům čínské strany, ale svatba byla krásná. Máme se rádi. Budeme mít dvě děti a víme, že spolu chceme žít. A to je to hlavní.

„No, tak teď abychom to všechno ustáli!“ našeptává mně vnitřní pochybovač.

Od českých manželek mužů pracujících v cizině jsou hlášení, že muže skoro nevidí. A hřejivost myšlenky vystřídá obrovská obava, že na to všechno budu sama. Že se z vytížené manažerky, ředitelky eventovky, paní svého času (ano, i navzdory příchodu prvního miminka) stává už nadobro žena v domácnosti a mamka na mateřské.

Ztrácím své role. Ztrácím půdu pod nohama. Opouštím vše, co znám. Vše, v čem umím chodit. Opouštím samu sebe. Rodinu! Čechy! A můj panikařící rozum, nateklé nohy i vykulené oči dcerky stojí proti mně a táží se toho vnitřního hlasu, toho vnitřního vedení, co že to má všechno znamenat.

Ještě že mám muže vedle sebe. Jsme v tom spolu a důvěrně na sebe kýveme, že si celou fascinující situaci uvědomujeme. A i přesto víme, že děláme to, co jsme oba cítili, že udělat chceme. Víme, že někdy je potřeba udělat změnu, vykolejit, pokud cítíme to vnitřní volání. Víme, že ta změna není vždy jen příjemná a že je potřeba vystoupit z komfortu i zaběhlého kolotoče, aby se mohly udát nové zázraky.

Víme, a zvláště nyní, když se zpětně ohlížím a potvrzuji to ještě mnoha dalšími silnými životními zkušenostmi i prožitky, že to vnitřní volání srdce je tím nejlepším ukazatelem směru na světě.

A tak se tady v tom letadle, plná všech těch pocitů a obav, rozhoduji vytrvat. Se vztyčenou hlavou, se dvěma dětmi na klíně a ruku v ruce s manželem se rozhoduji důvěřovat sama sobě a nám dvěma. Čeká nás nový život. A kdo ví, co když bude ještě lepší než ten dosavadní? Co když je prostě potřeba umět pustit něco dobrého, aby mohlo přijít ještě něco lepšího?

Kéž nám odpoví Žlutá země. A náš nový domov ve dvaceti šesti miliónové Šanghaji.

AHOJ, JSEM VĚRKA

a ráda bych se s vámi tady seznámila, než se vrhneme na naše společná dobrodružství. Tato kniha zachycuje tříleté období života – moje a mé rodiny v čínské Šanghaji. Byly to pro mě jedny z nejdůležitějších let mého života. Byly náročné i krásné, šťavnaté a místy temné. Byly to roky plného probuzení mého nitra a mého srdce. Roky hlubokého sebepoznání a následného sebepřijetí. Roky mé vnitřní transformace. V průběhu pobytu v Číně jsem se stala dvojnásobnou maminkou a postupně se rozhodla i ke změně své kariéry. Jak se to všechno stalo a co všechno se odehrávalo uvnitř mě, nyní sdílím v této knize.

Její vizí a mým vroucným přáním je, aby vám následující kapitoly přinesly mnoho inspirace pro nová uvědomění i prožitky do vašeho života. Možná se právě i vy nyní nacházíte na prahu vnitřních změn, možná už nějakými změnami procházíte. Ráda bych vám řekla, že vše, co prožíváte, je přirozené a je to součást té cesty transformace. Ano, někdy je to příjemné, a ano, někdy to řádně bolí. Třeba právě mé prožitky vám pomohou najít svou vlastní cestu i dojít k hlubšímu vnitřnímu klidu a smíru se sebou samými.

Nyní jsem již trojnásobnou mámou a se svým mužem Jakubem, se kterým se také seznámíte, žijeme momentálně v Berlíně. Mou současnou práci a všechny programy, které tvořím pro ostatní ženy, můžete najít na mém webu verasvach.com a bonusy a extra materiál k této knize najdete na verasvach.com/kniha. Sledovat náš aktuální život můžete na mých sociálních sítích. Třeba na Instagramu, kde jsem jako @new_era_with_vera, nebo v uzavřené facebookové skupině „Na cestě s Věrkou“, kam vás také srdečně zvu.

Jinak jsem taková obyčejná holka z Moravy. Z valašského města Brumov-Bylnice. Vždycky jsem byla trochu jiná. Nijak extra jsem nezapadala. Bývala jsem hodně sama, protože mám dva o hodně starší bratry, kteří brzy vyletěli z hnízda, a rodiče hned po pádu komunismu koupili obchod na náměstí a začali podnikat. Hodně jsem si hrávala sama, třeba s králíky nebo „na poštu“, a hodně jsem četla. Nijak extra mě nebavil život v malém městě, ani práce kolem domu.

Pamatuji si, jak jsem mamku často otravovala větou „Co mám dělat, nudím se!“. Mami promiň, teď když mám tři děti, tak jako jsi měla ty, chápu tvé rozčarování!

No ale s podnikáním rodičů se mi už v tak brzkém věku otevřely možnosti brigády a pomoci v jejich obchodě! To jsem milovala. Ten šrumec, práci, ježdění s taťkou pro dodávky čerstvého ovoce a zeleniny na Jižní Moravu. Pod podnikatelskou pokličku jsem koukala ráda a často. Za podpory rodiny jsem se pak už ve svých 14 letech vydala do Zlína na Obchodní akademii. Na dobré školy, jak se tehdy říkalo. Postupně jsem bydlela na internátech, ve spolubytech, na kolejích. Studovala jsem ve Zlíně, v Pardubicích, ve Švédsku i v Itálii. Z ekonomiky a obchodu jsem se přesunula na humanitní studia a na jazyky, protože jsem byla vždy svobodomyslnější a kreativnější, než mně čísla a počty dovolovaly.

Zamilovala jsem si svobodu, skvělé kamarády, cestování, brigády a vlastní peníze a všechny ty neomezené možnosti, které se mi otevíraly. Nakonec jsem zakotvila v Praze a pilně pracovala. Moc mě bavilo pracovat. Být součástí něčeho smysluplného, tvořit a dostávat za to peníze.

Prolétla jsem i korporátem a na pouhých 14 měsíců jsem byla ve svém životě zaměstnaná. Náhoda (Vesmír?) tomu chtěla, že jsem zrovna TAM potkala svého současného manžela. Prostě jsem si přišla, zcela nevědomě, pro to, co jsem chtěla a pro svůj život potřebovala. Jakuba. Muže činu, pevného, rozhodného, stabilního navenek a jemného uvnitř. Muže, co umí dostát svému slovu a postavit se za mě a nyní i za naši rodinu. Chvíli mi trvalo skousnout fakt, že byť pochází ze Slovenska, vyrůstal v Německu a následně v Kanadě, kde žijí i jeho rodiče. Chtěla jsem tehdy Čecha. Jednoduchost ve vztahu, protože jsem do té doby měla převážně partnery cizince. No, ale zřejmě mně to bylo souzeno.

„Tak dlouho se dva hledají, až se najdou,“ jak říká moje mamka.

S Jakubem jsme spolu od té doby ušli obrovský kus cesty a já se občas divím, jaké mé eskapády a změny vnitřní i vnější se mnou trpělivě snáší. No ale zase vím, že ten jeho nudnější, jak já říkám němečtější charakter, doplňuje a oživuje má vášeň a radost ze života. Mně zase on na oplátku dodává stabilitu a kotvu domova.

Časem jsem si v Praze otevřela svou vlastní eventovou agenturu Viera Events pro organizování firemních akcí a žili jsme báječný život. Po počátečních letech budování firmy se mně povedlo rozjet úspěšnou agenturu, ve které jsme s týmem organizovali skvělé firemní akce. Měli jsme kvalitní klienty, kteří nám důvěřovali, a společně jsme tvořili rozmanité eventy různých velikostí i zaměření. Od teambuildingů a sportovních či rodinných venkovních akcí, přes vánoční večírky a firemní konference, až po gala večery a honosné akce v pětihvězdičkových hotelech. Milovala jsem každou akci i celý ten adrenalin kolem. Eventy jsem vnímala jako kolo, které se postupně staví a skládá, až vše zapadne do posledního detailu a pak se to celé roztočí v den akce, na místě konání.

Měla jsem možnost pracovat s mnoha celebritami a poznat špičky českého showbusinessu, stejně tak profesionály z různých technických a kreativních oborů, které jsme si pro realizaci našich akcí najímali. Mou osobní parketou a silnou stránkou byla organizace tzv. incentiv – pracovních pobytů v zahraničí. Většinou pro obchodní zástupce firem či mezinárodní management. To jsem měla u nás ve Viera Events na starosti já osobně a organizovala jsem tak akce v Kanadě, Švýcarsku nebo ve Francii. Bylo to velkolepé.

Hodně jsem v tomto období pracovala, ale také hodně vydělávala a s Jakubem jsme byli skvělými parťáky i na pracovní rovině. Jeho nápady a odborné konzultace jsem hojně využívala. Společně jsme pak často cestovali a poznávali rozličné země a kultury a jezdili na prodloužené víkendy, za kvalitním odpočinkem i exkluzivním jídlem. Ráda jsem tehdy říkala „work hard, play hard“ – hodně pracuj, hodně si užívej. A tak to bylo. Byla jsem zamilovaná, pracovně naplněná a finančně zajištěná.

Bylo to nádherné období plné kvalitního času pracovního, partnerského i společenského. O to těžší pak pro mě bylo pozdější rozhodování, zda toto všechno opustit a vydat se do neznáma, do vod plných nejistot, do Šanghaje…

Když jsme se rozhodli, že je čas založit rodinu, přišla za námi naše prvorozená dcera Isabelle Capri. Byla darem, bohočlověkem, požehnáním. Zlaté nádherné dítě, které z lásky přišlo a posílilo náš pevný vztah.

Čas před jejím narozením a pár měsíců poté zachycovaly kamery České televize pro docusoap Čtyři v tom. To byl dokument, který měl ovšem částečný scénář a zachycoval mateřskou proměnu čtyř různých žen. Já byla jednou z nich. Zastupovala jsem roli manažerky, pracující mámy, odhodlané zkombinovat práci i mateřství. Ženy, která to chce mít všechno. Oproti mně byly nastávající mámy ve zcela jiných životních situacích, s jinými silnými příběhy, řešící diametrálně odlišné problémy než já. Výsledky dokumentu byly hodně kontroverzní, podpořené trochu nešťastným bulvárním pojetím pořadu. Na obrazovkách státní televize tak stály v hlavním vysílacím čase oproti sobě čtyři obyčejné ženy, které odhalily svůj intimní život. Pořad vzbudil mnoho zájmu i reakcí veřejnosti. V mém případě i řadu, opravdu řadu, celkem drsných hejtů.

Do dokumentu jsem šla s hlubokým vnitřním přesvědčením, které trvá doteď, že žena, když chce, může mít všechno a má na to plné právo. Pracovat, tvořit, starat se o sebe, mít své sny a jít si za nimi, říkat ano i ne, tvořit si svůj svět navzdory společenským přesvědčením, zkostnatělým kulturním zvyklostem i dobře míněným radám okolí či nejbližších. Současně však může toto vše skloubit s rodinným životem, dětmi a mateřskou rolí. Že si svůj život může postavit tak, jak si přeje, a ve spolupráci s partnerem najít takový způsob života, který bude vyhovovat právě jen jim. Dovolila jsem si ukazovat naši úroveň „starostí“, například jaký kočárek si pro naši dcerku pořídíme, jaký krém si vyberu na strie nebo jak si zrekonstruuji část mého domu u rodičů, kde jsem chtěla trávit šestinedělí. Chtěla jsem totiž rodit ve Zlíně, kde je porodníkem i můj bratr. Neřešila jsem existenční potíže, měla jsem skvělého partnera i krásnou práci, kterou jsem vůbec neplánovala opustit.

Nejspíš to tehdy bylo před více než desetiletím příliš. Možná jsem já byla příliš. Jiná, hubatá, odvážná, nestydatě ukazující svůj život. S mužem, který je pro druhé na první pohled trochu podivín. Ve vztahu, který funguje jinak, než byla tehdy všeobecná norma.

Vše ale mělo svůj smysl. Odvysílání pořadu a následný kolotoč nepříjemností odstartoval mou vnitřní práci na sobě. Sebereflexi, hledání, ztrácení i nalézání sebe a své opravdu autentické cesty. Ne, co bych měla nebo co by se čekalo (a že mně to hodně lidí psalo), ale jak to chci já. Jak to chceme my s mužem pro naši rodinu. Otevřela se mi cesta srdce, která se ale odvíjela způsobem, který bych si tehdy ani neuměla představit, natož naplánovat.

A tak to prostě je. Cesta vnitřní transformace k sobě, ke svému srdci, intuici a hlasu duše byla tehdy odstartována. A tato kniha začíná právě tehdy, kdy jsme se s mužem rozhodli, že neuvěříme všem společenským konvencím a nesmíříme se se zónou umělého komfortu, která pro nás začala být stísňující a nepravdivá.

Tak se pojďte spolu s námi vydat do Šanghaje, kde jsme s mužem strávili tři roky. Ty byly pro mou vnitřní cestu zcela klíčové. Ne, nestala jsem se jiným a lepším člověkem, jak mně nyní mnoho lidí píše, jen jsem se vyvinula a rozvinula. Jsem stále stejná, se stejnými hodnotami, ve které bezmezně věřím, jen jsem obrovsky vyrostla uvnitř a oduchovněla jsem. Poznala jsem samu sebe, protože jsem se odvážila dotknout i těch nejtemnějších vnitřních částí. Uchopila jsem sebe komplexně a celostně. Poznala své poslání a uzřela můj přínos pro druhé. A i když to bylo někdy sakra těžké, mohla se vyklubat a naplno projevit má Duše.

Postupem času se propojila s mým tělem, rozumem, myslí i egem. Vyladila jsem tzv. mužský i ženský princip v sobě. Udělala smír s minulostí a přijala sebe samou přesně takovou, jaká jsem. Bezpodmínečně. A naučila jsem se kvalitně žít a naplno prožívat každodennost, ať už je jakákoliv. Už nezáleží, co se mi děje, protože se na to umím dívat z nadhledu a vím, že se v každé situaci mohu svobodně rozhodnout, jaký postoj k té dané věci či prožitku zaujmu.

Skrze tuto knihu bych vám chtěla předat kus sebe. Kus tohoto příběhu transformace jedné obyčejné ženy. A třeba vás tím i inspirovat k tomu podívat se sami do sebe, s brutální upřímností, a rozhodnout se na sobě pracovat a vyladit svůj život. Uchopit ho pevně do svých rukou. Tak, aby vám bylo hezky. Každodenně. Tak, aby se vám lépe žilo a abyste mohli naplňovat i vy své touhy a volání Srdce i vaší Duše.

Nyní už máme s Jakubem děti tři. Syn Elliot Louis se narodil právě v Šanghaji, což se všechno dočtete. Později se nám narodila dcera Nicole Alma v našem novém, berlínském domově. To se sice už nedočtete, ale kdo ví, třeba bude pokračování této knihy.

Děkuji, že ji nyní držíte ve svých rukou. Děkuji, že jejímu čtení, a tím pádem mně a příběhu naší rodiny, věnujete svůj čas a pozornost. To jsou dvě nejvzácnější komodity na světě. Kéž je vám tento náš společný čas ku prospěchu.

UPOZORNĚNÍ

V této knize otevřeně mluvím o Duších a jejich Plánech, o Vesmíru, poslání, komunikaci s naším Vyšším Já apod. O mužském a ženském principu. Nebo o Cestě Srdce. Pokud se s takovými termíny setkáváte poprvé, prosím, zůstávejte s myslí i srdcem otevřenými, zkuste hned nehodnotit. Následně si z toho vyberte pro sebe a pro svůj život, co vás osloví a co s vámi tzv. zarezonuje.

Pokud jste zásadně proti „takovýmto věcem“, ať už z důvodů náboženských, osobních, nebo společenských, dovolte si tyto pasáže přeskakovat nebo knihu nečíst vůbec. Není absolutně mým záměrem kohokoliv přesvědčovat. Sdílím jen svůj pohled na život, mé zkušenosti a mluvím o věcech, se kterými hluboce souzním. Kniha je svým formátem a pojetím inspirací, rozhodně ne učením nebo dogmatem. To, co fungovalo mně, nemusí být pro vás. Vezměte si z mého příběhu cokoliv, co potřebujete.

Tento text je také mou prvotinou a jistě není perfektní. Psala jsem tyto řádky za klasického pochodu naší domácnosti v pěti lidech, při běžných povinnostech i práci s klienty. Možná, kdyby bylo více času, možná, kdybych se lépe naučila, jak psát knihu, by to vše mohlo být lepší. Jenže já jsem se rozhodla na „KDYBY“ nečekat a na „MOŽNÁ“ si nehrát. A tak odpusťte případné nedokonalosti, nesrozumitelnosti a překlepy. Všichni z týmu, kteří se na tvorbě knihy podíleli, udělali, co bylo v jejich silách, aby trochu zformovali proud mých myšlenek i projevených emocí ze znovu odžitých příběhů.

Kéž se vám kniha čte pohodově. Doporučuji si z ní dělat zápisky a při čtení si dávat pauzy. Do řádků jsou propletené mé záměry i povzbuzení pro vaši podporu, vše v mé unikátní transformační energii. A to vše chce trochu času a prostoru pro dosednutí i do vašeho života. Samozřejmě pokud budete chtít.

2

PROCES ZMĚNY

V letadle ani jeden z nás oka nezamhouří. Ach, ta naše očekávání a projektování budoucnosti. Představy, které pak skolí realita a my se zlobíme. Nyní už vím, že očekávání přináší zklamání. Že je potřeba zůstávat myslí i tělem v přítomnosti a reagovat flexibilně, kreativně a snad i zvídavě na to, co přichází a jak se ta realita odvíjí. Je to osvobozující! To ale ještě zatím v tomto okamžiku nevím.

A tak se zcela vyčerpaní s mužem a s hopsající dcerkou vykodrcáme z letadla a posbíráme všech našich osm kufrů i kočárek. Tak. Máme všechno. S tímto si budeme muset vystačit do doby, než nakoupíme další nezbytnosti a než nám přepravní firma doveze zbytek našich věcí. Naložíme se do dodávky, která na nás již čeká, a vyrážíme z letiště.

Žlutá země!

Opravdu je zrovna typický šanghajský opar a celý horizont působí nažloutle. Fascinující. Nikde žádný kopec. Sem tam palma a jen samé budovy. Cesta trvá hodinu a půl a po celou dobu jen domy, obytné compoundy (to jsou shluky domů, paneláků nebo mrakodrapů ohraničené pro pohodovější bydlení závorami či zdí), továrny a tisíce aut. Lidé, lidé, lidé, kam se podíváš. Dostáváme se na opačný konec Šanghaje, kde se nacházejí obytné zóny s rodinnými domy a menšími paneláky. V jednom z nich je i náš byt. Základně vybaven podivně tmavým nábytkem, ale zato v mezinárodním compoundu plném dalších rodin, které sem přišly tak jako my. Toto uvědomění mě drží nad vodou.

Mým jediným přáním a požadavkem dopředu na místní asistenty našeho přesunu bylo mít postavenou postýlku, kterou jsme si objednali. Aby mohla jít dcerka brzy spinkat. A ta připravená není. To je první moment, kdy se začíná naplno rozpouštět má vnitřní role ředitelky. Už nemám lidi. Už mě nikdo neposlouchá. Tady už vlastně vůbec nic neznamenám. Nebo ano? Jinak? Pro sebe samou? Pro mé děti a mého muže?

Má sebehodnota se v těchto momentech začíná formovat zcela nově. Až nyní, s odstupem, toto vidím a děkuji této Věrce, která tam zoufale stojí, uprostřed té temně hnědé podlahy, v promrzlém bytě, na začátku února, s přetaženou dcerkou v náručí, mezi otevřenými osmi kufry. Naštěstí vedle muže vyhrnujícího si rukávy a odhodlaného dát všechno do pořádku. Posíláme dva přebytečné a nemožné čínské pomocníky pryč. A já jdu s malou spát. Postel s matrací tu naštěstí máme.

Moment přijetí a naprostého odevzdání. Životu. Muži i situaci…

Mnoho nyní s odstupem a v nadhledu vidím jako zcela formativní pro můj další život. Tolik moc jsem měla nově pochopit naším stěhováním do Číny. Naučit se flexibilitě. Propustit neustálé nutkání mít věci pod kontrolou. Dovolit si odpočívat. Přiznat si, když jsem unavená. Prožít vlastní sebehodnotu jen z pouhého přijetí sebe bez masek, rolí, peněz či pozic. Naučit se důvěřovat sama sobě, své vnitřní síle, svým instinktům i intuici. Podívat se hluboko do sebe a skutečně poznat, kdo opravdu jsem…

KDYŽ DUŠE KLEPE NA DVEŘE

Často se ocitáme v situaci a životní poloze, kdy cítíme, že se něco děje. Cítíme se divně, nepohodlně, utlumeně, nešťastně. Možná se nám dějí nesnáze a příkoří. Nebo zažíváme neúspěchy, nedaří se nám, kariérně to nejde podle plánu. Někdy to může dojít až tak daleko, že se přihodí akutní a nepříjemné věci. Nemoci, bolesti, úrazy, nevěry, neštěstí…

Víte, vše, co se nám děje, se ale děje pro nás. I ten náš největší nepřítel pro nás může být v tom vesmírném nadhledu přítel a průvodce na naší cestě. Vše, co se nám totiž děje, má svůj hluboký smysl. I když ho zatím třeba ještě vůbec nevidíme.

I ta bolest může být ukazatelem směru. Utrpením se stává, až když tuto vlastní bolest ignorujeme.

V každém takovémto momentě totiž naše duše klepe na naše pomyslné dveře. A říká: „Haló, sešel jsi z cesty, nejdeš směrem, kterým máš jít.“ Nebo že je třeba něco pochopit jinak, zastavit se, změnit trajektorii dráhy, kterou se nyní řítíme.

Hlas své Duše mnohdy potlačíme. Možná ho někdy zaslechneme, takový ten tichý hlas uvnitř, který nám říká pravdu, ale když zavelí rozum, ego a zvuky starých kolejí, tak přece jedeme dál, ne? Všechno vydržíme. Všechno přetrpíme.

Jenže ten hlas naší Duše nikdy neutichá. Duše se hlásí o slovo! Má svůj úkol, má svůj Plán, který si pro tento život zvolila, chce naplnit své téma. Zpracovat, co má být na cestě zpracováno, pochopit, uzavřít, naučit se. Většinou se tomuto procesu nepodvolíme. Je mnohdy nerozumný, rychlý, či naopak pomalý, bolestný, proti proudu, nebo alespoň proti smýšlení mé rodiny, ze které jsem vzešla.

A tak jdeme často postupně, krok za krokem, rok po roku, takzvaně proti sobě. Duše klepe na dveře, my neslyšíme. Ozývá se třeba tak, že nás vždycky začne bolet hlava v pondělí ráno nebo před setkáním s určitým člověkem.

Pak zaklepe trochu razantněji. Například nemůžeme v práci popadnout dech, jsme večer šíleně unavení nebo po pobytu s určitými lidmi potřebujeme vyjíst ledničku, abychom se z toho oklepali.

I s tím se dá žít, že? Na bolest se dá zvyknout. Lékaři nám dají pilulku na symptomy. V práci to nějak přežijeme. Nepříjemné lidi či opakující se situace se naučíme tolerovat. Přibíráme na váze. Jsme často nemocní. Nebo naše děti. Okolí nás podpoří při stěžování si. Život je těžký, to je jasné. Situace v ekonomice je zlá. A začneme hledat viníky našeho nenaplněného a vyčerpaného přežívání někde jinde. Spadáme do role oběti a zapomínáme na to, že všechno můžeme začít měnit právě teď. V tento okamžik. Že se vždycky můžeme probudit a zas a znovu uvěřit, že vše máme ve svých rukou.

Ve světle těchto souvislostí je pak vlastně nějaký tvrdý náraz do zdi – třeba v podobě nevěry či autonehody – vysvobozením. Dostáváme od Duše novou šanci! Pomáhá nám celý Vesmír. Nastavil okolnosti tak, abychom se mohli probudit. Uvědomit si, kde všude jsme šli proti sobě. Kde všude jsme tolerovali to, co už jsme měli dááávno změnit a poslechnout své srdce a vnitřní hlas.

Ženy za mnou nyní chodí nejčastěji ve stavu před tím pomyslným nárazem do zdi. Něco se jim děje, vědí, že i když by měly být vlastně spokojené, tak nejsou, něco je volá po změně a ony vědí, že něčím brzdí samy sebe. Ale být na to sama, udělat rozhodnutí a poddat se procesu změny je náročné. Nechtějí být na to samy. A to přeji vám všem. Vycítit, kdy už opravdu jdu proti sobě, a pevně se rozhodnout, že to chci změnit. Protože toto rozhodnutí za nás nikdo neudělá. Následně naslouchat srdci a intuici. To je právě hlas té naší Duše, která se v tento moment začíná obrovsky radovat, že ji slyšíme a rozhodujeme se nechat se jí vést. Ať už jste v jakékoliv fázi této cesty volání Duše, vězte, že ať už se cítíte jakkoliv, vše má svůj hluboký smysl, který zatím třeba ještě nevidíte. A nemusíte být na to sami. Mít k sobě průvodce, kouče, mentora je v pořádku a v mnoha ohledech nám to může velmi pomoci. Uvidět z nadhledu, co se nám děje, a najít společně další kroky směrem k proměně situace.

3

NAŠLAPOVÁNÍ V NEZNÁMU

Když začínáte někde úplně nově, je to opravdu fascinující proces. Jde to pomalu, postupně a jsou věci, které nejdou vzít oklikou. Když jste navíc k tomu v zemi, jejíž jazyk nejenomže neznáte, ale ani si nic nepřečtete, protože není psaný latinkou, v zemi, jejíž kultura je naprosto odlišná od té vaší, je to už docela výzva.

Já jsem k tomu všemu ještě v sedmém měsíci těhotenství a s malou dcerkou po boku. Ta má své potřeby a já jako těhotná též. Tak moc ráda bych už měla vše hotovo, pod kontrolou. Vědět, kde nakupovat, vyznat se v našem areálu, vyznat se v Šanghaji, najít si kamarádky pro sebe i pro malou, zorientovat se ve všech těch miminkovských věcech. Jak to tady všechno chodí? Učím se přijímat. Důvěřovat procesu. Brát čas jako přítele. Ale hlavně, HLAVNĚ se učím zpomalovat.

Těhotenství mě vyčerpává. Dosedá na mě také stres z celé té změny, kterou procházíme, a obrovská nahromaděná únava z posledních týdnů, ba i měsíců, leze ven. Časový posun také hraje svou roli, nové jídlo, chutě a vůně též. Vzduch, který je uprostřed čínské zimy silně znečištěný, vyčerpává a je provázen strachem. Co všechno dýcháme? Jak moc škodlivé to je pro Isabellku i pro našeho nenarozeného syna? Poprvé v životě se seznamujeme s rouškami a kupujeme ty s nejsilnějším filtrem. Jsou dny, kdy nám aplikace hlásí, že vycházet ven není doporučeno.

„Kde jsme se to proboha ocitli? Co jsme to sami sobě udělali?“ táži se každodenně.

Toto jsou opravdu těžké momenty, kdy je téměř nemožné věřit své intuici. Nebyla to lež, to vnitřní volání? Neutíkali jsme třeba za nějakou iluzí? Neutíkala jsem náhodou od celého toho rámusu kolem Čtyř v tom?

Přemítám.

Do Číny jsme přijeli v průběhu čínského Nového roku. To je období cirka 14 dní, kdy celá Čína „spí“. Téměř vše je zavřeno, nepracuje se, nic nefunguje. Zcela nic. Náš plán byl dobrý. Zařídit si bydlení. Zorientovat se v areálu a okolí. Mít muže doma, ještě než začne chodit do práce. To ho prý už vůbec neuvidíme, říká se mezi expaty (tak se říká zahraničním pracovníkům v cizí zemi).

Jenomže, orientujte se a zařizujte, když je všechno zavřeno a nikdo vám nikde ani nezvedne telefon. No, i když šance, že budou na druhém konci drátu mluvit anglicky, je stejně mizivá.

Na druhou stranu, základní nábytek v bytě je, trochu toho kuchyňského vybavení jsme měli objednáno z Ikey a stihlo dorazit před Novým rokem přímo do bytu. A část praktických věcí jsme si dovezli s sebou, v těch našich osmi kufrech. Jsme Tři Mušketýři, uprostřed multimiliónového města, které můžeme v poklidu prozkoumat. Dobrodružný duch v nás ožívá a já se začínám uvolňovat. Můžeme být jen spolu, muž má ještě dovolenou. Poslední momenty jen s jedním dítkem. Máme tak krásnou možnost užít si tento krásný, vzácný a krátký čas spolu a dát Isabellce i naší rodině plnou pozornost. Mám přece možnost volby, ne? Stěžovat si a trápit se, nebo se radovat z možnosti být spolu?

Učím se flexibilitě.

A to jsem si doposud myslela, jak jsem přizpůsobivá a schopná zvládnout cokoliv, kdekoliv a za jakýchkoliv podmínek.

Uvolnění a flexibilita.

Ale ne ta, co vychází z tlaku, že musím. Flexibilita, která vychází z vnitřního puštění kontroly.

Dovoluji si nechat věci odvíjet a reagovat na to, co přichází a jak to přichází. Až nyní zpětně v tom vidím naprosté základy mindfulness – všímavosti, které jsem se právě tady v Šanghaji začala později intenzivně věnovat. Spočívat a žít plnou pozorností v přítomnosti. V tom, co se děje nyní. Důvěřovat tomu, uvolnit se. Více být! Cítit. Méně konat. Nespěchat a hlavně netlačit.

Pomalu se rozpouští i úzkostný tlak na hrudi, který souvisí s mou pražskou eventovkou. Své místo výkonné ředitelky jsem oficiálně předala mé skvělé kolegyni Janče a já nyní dostávám jen zprávy z procesu. Je to pro mě hodně těžké. Mít veškerou legální i finanční zodpovědnost a nemoci téměř nic ovlivnit. A i kdybych chtěla, je tu časový posun, můj těhotenský odplavující se mozek a jakýsi živočišný pud sebezáchovy, který mě ochraňuje od všeho zbytečného a vede mě k tomu soustředit se jen na to, co je nyní. Jen na to, co je primárně důležité a co mohu měnit tady a teď. Přežít v nových podmínkách a obstarat mé děti.

Nejdůležitější v ten moment je to, aby nám bylo spolu dobře. Máme tady Isabellku, pro kterou je ta změna obrovská a potřebuje stabilitu vztahu mámy a táty a jejich laskavou náruč. Jsou to vlastně poslední dva měsíce, kdy máme jen ji! Naši prvorozenou, která se již za pár týdnů stane velkou ségrou a bude jí napořád. Priority! Ano, priority! Co na tom, že máme dva talíře a jen pár nejnutnějších věcí? Máme střechu nad hlavou, manžel skvělou práci, úžasnou dcerku, druhé děťátko na cestě a hlavně se máme rádi a těšíme se na vše, co tady společně prožijeme. Tak to pojďme nehodnotit a neposuzovat naší krutou myslí.

Rozhodujeme se respektovat svá rozhodnutí v minulosti. Rozhodli jsme se jít sem na tři roky žít a máme to ve svých rukou!

Všechno bude. Učím se trpělivosti.

Všechno bude. A i když to bude, jaké to bude, bude to naše!

Ach, ten nadhled.

Vždycky máme svobodnou možnost volby, jak se na naši situaci díváme. Vždycky jsem uměla dívat se spíše tím pozitivním zrakem, ale tady ta čínská realita mě každodenně cvičí rozhodovat se pro tento pozitivní nadhled spíše jako nezbytnost přežití. Je to fantastický trénink, který pak později v životě často a ráda oceňuji a dennodenně z něj čerpám pro sebe, svou rodinu a následně i pro své klienty.

4

SETKÁNÍ S REALITOU

V lokalitě, kde žijeme, je několik českých a slovenských rodin. Mnoho z nich je tu kvůli práci, většinou tátové od rodin. Nejčastěji pracují ve stejné firmě jako můj Jakub. Krátce po našem příjezdu jsme pozvaní na prázdninovou párty k jednomu kolegovi domů. Těším se moc! Bude to první seznámení s krajany, první možnost zeptat se na tolik otázek, které mám!

Jenže se něco děje. Přijetí je vlažné, plné podivných pohledů. V bytě je pološero a chladno. Nebo se mi to tak jenom zdá? Chlapi se rychle seznamují, přiťukávají si pivem a rozhovor se ihned stáčí do pracovní roviny. No, jak jinak. Takto tomu pak je v následujících letech nespočetněkrát!

Na nás ženách je seznámit se a rozmotat klubko nezávazného rozhovoru. Zkouším to různě, ale moc se nechytám. Jsem nová, nechápu souvislosti, nerozumím vtipům a jakoby mně je dáváno najevo, že si na tu pozornost musím počkat a že vše pochopím časem. Jenže já jsem, milé ženy, ve 33. týdnu těhotenství, u nohou 16měsíční dcerka, všechny věci někde v kontejneru na lodi, nevím tady v Šanghaji, co a jak, a je mně pekelně smutno. Moc času nemám…

A tak si s Isabellkou sedám na zem, hraji si s ní a koutkem oka sleduji tu scénu. Je mi do breku. Co si tady počnu? Nerozumím tomu. Možná je to ale fakt jen mé vnímání, že se cítím tak odstrčená. Možná to, že jsme z jedné země, neznamená, že musíme nutně držet při sobě…

Až později toho roku, až po porodu, se dozvídám pravé okolnosti té situace. Až po skutečně odžitém příběhu mé zabydlovací cesty v Šanghaji pochopím, co to všechno mělo znamenat. Později v knize vám to prozradím. A zas a znovu mě to utvrzuje v tom, že byť nám situace mohou připadat zlé a nespravedlivé, mají svůj hluboký smysl.

Ale nevadí. V tu chvíli si připomínám můj nový vnitřní postoj – učím se přijímat všechny lidi takové, jací jsou. Učím se přijímat všechny situace přesně takové, jaké jsou. A to, na co jsem byla zvyklá v Praze, v mé bublině přátel českých i mezinárodních, mezi mými spolupracovníky i eventovými a produkčními lidmi, zůstalo prostě v Praze.

„Tady píšeme novou kapitolu našeho života!“ připomínám si.

Ale přiznávám si, že je mi z toho úzko. Ten večer usínám s pocity hlubokého osamění a stesku. Po tom všem, co doma v Praze znám. Po tom všem, co bylo moje. A už nic z toho není a třeba už nikdy nebude…

5

POMOC ZVENČÍ TROCHU JINAK, NEŽ JSEM ČEKALA

Jakub už chodí naplno do práce, kde má svých výzev až nad hlavu. Některé příběhy, které každovečerně vypráví, jsou opravdu těžko uvěřitelné. Vzájemně si oba sdílíme naše zážitky, hledáme řešení a podporujeme se v každodenním nadhledu.

Já už stojím lehce na svých nohou a zkouším přijímat, že tento osamocený život za branami compoundu bude má nová realita. Stýská se mi po pražské firmě, a co to jen jde, bombarduji holky emaily a hovory přes Skype. S internetem je to bída, nefunguje a cenzura je neúprosná. K tomu časový posun a konferenční hovory s klienty ve 2 ráno mě už šíleně vyčerpávají. Nějak to dře a nadšení nepanuje ani z pražské strany. Přece tu kontrolu nemůžu pustit! Přece musím být produktivní, ne?

Nicméně osud mě vede jinudy. Je potřeba soustředit se na to, co je tady a teď. V tomto místě. S Isabellkou, v našem novém domově! Přece nestrávím tři roky čekáním na návrat. Čekáním, až zase budu pánem svého času a dostanu věci pod kontrolu. Až se zase chopím moci? Není vždy snadné s těmito myšlenkami být… Ach jo. Isabellka se čím dál častěji ptá po babi a dědovi. Potřebujeme kamarády i jiné děti!

Jednoho rána, jsou to tak tři týdny po našem nastěhování, u nás v bytě zazvoní telefon. To je poprvé! Ani jsem neznala jeho zvuk. Ve sluchátku se ozve v energické slovenštině svěží ženský hlas:

„Čauko, som Miša zo Slovenska a práve sme sa vrátili z dovolenky. Bývam v rovnakom areáli (áno áno, môžeme si takto z bytu do bytu volať) a dozvedela som sa, že je tu nová žena, s malou dcérkou, a ešte k tomu tehotná, a tak ti volám, či ti môžem nejako pomôcť. Máme podobne staré deti, zoznámime ich!“ Bum bác. Anděl Míša.

Míša! Slzy se mi, dojetím z takovéto pečující pozornosti, byť v pár slovech a v aktu jednoho telefonátu, kutálí po tváři.

„Děkuji, že voláš, moc si toho vážím!“ sype se ze mě překotně. „Ani možná netušíš, jak moc pro mě tento telefonát znamená. A víš co, potřebuji pomoc! S nakupováním nejvíce. Absolutně nevím, čemu věřit, čemu ne, co se podobá jídlu, které známe, které obchody jsou bezpečné a vůbec, jak to tady chodí. Nějak se sama nedokážu hnout z místa.“ Dovoluji si upřímně sdělit svou situaci a přijmout nabízenou pomoc.

Hned jsme se domluvily, že mě Míša na druhý den zve k sobě domů, kde organizuje pro mezinárodní holky tzv. playdate. To je taková herní skupinka maminek s menšími dětmi. Ženy se pravidelně scházejí vždy u některé doma, děti si pohrají, mámy si pokecají, vymění zkušenosti, recepty, rady a vlídné slovo. Anglicky umím, že?

No a následně nás s Isabellkou vezme se svým řidičem, kterého máme jako manželky na jeden den v týdnu k dispozici, na nákup. Do svého oblíbeného obchodu a předá mi své zkušenosti a tipy.

Plán je hotov.

Odkládám sluchátko a fascinovaně hledím na to, jak se náš život může v jedné chvíli proměnit. Jak jeden Anděl na cestě může prozářit váš den a ukázat vám, že naděje je!

Výskám si radostí a skáču tak, jak to jen s tím velkým břichem v tu chvíli dokážu. Malá Isabellka se přidává též a já si uvědomuji, jak mně tato skotačivá radost v těchto týdnech chyběla. A dcerce nejspíš také… A hned přes manžela zařizuji na jeden den v týdnu to auto s řidičem i pro sebe. Pohnu tak aspoň s nákupy do bytu před narozením malého.

Následující ráno se vypravujeme s dcerkou na naše první mezinárodní playdate. Úpěnlivě se snažím netěšit a radost dávat pod kontrolu. Co kdyby to jako nevyšlo, že? Zkušenost už nějakou mám…

Jdeme jen kousek v našem areálu, jen o pár domů dál. Jsem nervózní a chvílemi mám chutě to otočit a jít domů. S dcerkou v náručí zazvoním. Zkoušíme něco nového. Jdeme vstříc osudu. Otevíráme se možnostem, které má pro nás život připravené. Zpoza dveří slyším radostný křik dětí, uvolněný smích žen, hlahol v angličtině a cinkání lžiček. Zní to nadějně! Srdce mi poskočí a s dcerkou se na sebe usmějeme.

Otevře mně rozzářená štíhlá žena s krátkým sestřihem a srdečně mě vítá!

„Čauko, som Míša!“ vítá mě u sebe, vítá mě v Šanghaji a vede mě do obýváku k dalším rozzářeným ženám. Cítím teplo, obývák prozařuje slunce, které se po dlouhé době nad Šanghají ukázalo. Jaká to náhoda. Nebo si to tak jen pamatuji?

O chvíli později jsem už zabraná v živých rozhovorech. Postupně se seznamuji se všemi ženami. Je tu celý svět! Slovenka, Francouzky, Maďarka, Italky, Číňanka, Američanka. Srdečné ženy s otevřenou náručí i srdcem, které mluví o všem možném. O praktických věcech, o pocitech, o výzvách s Číňany, o manželích, kteří jsou věčně v práci, o receptech ze surovin, o kterých jsem nikdy neslyšela. Ukazuje se, že se setkávají poprvé po prázdninách, které jsou vždy kolem čínského Nového roku, a tak si mají extra co říct. Hlava mi jde kolem, ale přistihuji se, že se usmívám, srdce mně plesá a vnímám ty teplé a zářivé paprsky slunce, které prostupují skrze záclony do celého obýváku, až do mého srdce.

Děti si společně hrají a já se postupně otevírám a ženám začínám důvěřovat. Je tak léčivé moci promluvit o svých pocitech. Všechny ty ženy byly na začátku tam, kde já, a prožívaly mnoho podobných věcí, které nyní prožívám já. Ať už kariéru ve své rodné zemi měly, nebo ne. Dovoluji slzám, aby odplavily tíhu, a dovoluji sobě nestydět se za svou slabost. Už se nesnažím nic kontrolovat.

Cítit, že jsme já i mé slzy přijímané, je tak úlevné! Svěřit se je osvobozující.

ŽENY SOBĚ