Věnováno mamce,

Vítku Hoškovi a

Jakubu Šlehobrovi.

R.I.P.

© David Borkovec, 2023

ISBN 978-80-88273-10-3

SIANAR

Sága Sirionů – kniha pátá

David Borkovec

Knižní vydání SIANARU finančně podpořili

Karolína a Hynek Sýkorovi

Na tomto místě bych chtěl opět poděkovat lidem,

kteří mi s touto knihou pomohli:

Patriku Borkovcovi za to, že je mým prvním kritikem a hlavní kontrolou,

Vojtovi „Aleittanu“ Sobkovi za redakci,

Janu Doležálkovi za titulní ilustraci

a

Jakubu Šlehobrovi

In memoriam,

za spolupráci na všech dosavadních obálkách.

Předmluva

Válka bohů je zpět.

Zdálo se, že ani rozdělení Siana na tři Říše nezbránilo snaze bohů Chaosu ovládnout zbylý prostor, získat to, co už jim jednou bylo upřeno.

Vždyť ani bohové Říše Řádu nebo Sirioné nevěřili, že se něco takového může opakovat.

Jenže plány byly připravené pečlivě a síla nepřítele byla větší, než vůbec kdo tušil.

Přesto se stalo něco, co nikdo nečekal.

Bohové Chaosu, kteří ovládli většinu z Říše Středu, začínali postupně mizet.

Jistě i díky této skutečnosti se Asiriovi podařilo zachránit Sierru a po dlouhých letech se vrátit na Maurius, svět, na kterém se narodil, a z něhož jej nechala odnést jeho matka, aby se nedostal do moci bohů Říše Chaosu.

Zdánlivá malá vítězství jsou ale kalena otázkami, které nahánějí hrůzu.

Kde je Edofeina, když se neobjevila ani v okamžiku, kdy jí Darion s hordou helisů plenil její Síně?

A co se stalo s Valdorem, bohem války, který byl po Edofeině druhým nejmocnějším bohem Říše Chaosu?

Návrat prince

Nebylo to poprvé, kdy byl Tali povolán do místnosti, o níž vědělo jen pár zasvěcených, a ještě méně z nich ji mohlo navštívit.

On sám ji nejčastěji nazýval místnost magických očí.

Právě odtud dva tucty kouzelnic sledovaly bezprostřední okolí Alesie i nemalou část Mauria, aby v dostatečném předstihu mohly varovat ostatní před blížícím se útokem.

Velká kruhová místnost bez oken ukrývala ve svém středu rotující kouli, znázorňující celý svět, jak jej bylo možné spatřit z prostoru mezi hvězdami. Alespoň tak se to kdysi dávno snažil Talimu vysvětlit Hereon.

Přestože to bylo jen kouzlo, Tali byl pokaždé, když spatřil temnou planetu s modrozeleným ostrovem znázorňujícím Alesii, pohroužen do chmurných myšlenek. Jednou požádal Saleu, aby mu vyobrazila Maurius, jak vypadal dříve. Ta krása a dokonalost ho zasáhla tak hluboko, že při pohledu na proměnu rodného světa cítil žal.

Kam zmizely modré hladiny oceánů a zelené koberce lesů obklopující bílé čepičky šedohnědých hor? Nic z toho při pohledu na současné vyobrazení nespatřoval. Pouze temnou zem zkřivenou bolestí, ochrnutou zásahem nové bohyně, která si nárokovala právo na jeden z dalších světů.

Se zvláštními pocity sledoval dokonalou kopii současného světa i prazvláštní výjevy na jeho povrchu, které kouzelnice mapovaly a vyhodnocovaly, zda nejde o předzvěst nového útoku nepřátel.

Právě jejich obezřetnost mnohokráte umožnila Alesanům zaútočit dříve a oslabit protivníka v samém zárodku plánovaného útoku.

„Nepřítel se chystá na nový útok?“ zeptal se Tali, když spočinul vedle Sarah, která mlčky sledovala temný pás severozápadního Arsianu.

Nebylo běžné, aby jej vyhledala některá z kouzelnic a spěšně před ním vytvořila portál vedoucí do předsálí místnosti magických očí. Pokud si pamatoval, stalo se to všeho všudy sedmkrát.

„Něco se tam děje, ale vůbec netušíme co,“ přiznal Samuel, který stál vedle představené kolegia Mágů a sledoval body, které ještě před několika okamžiky znázorňovaly místa podivných anomálií.

I Sarah byla tím, co jim odhalila jejich kouzla, překvapena.

Už několikrát zažila kolísání magických větrů, většinou spojených s novým zásahem bohyně Edofeiny nebo příchodem někoho mocného. Dnes ale tyto poryvy pocítila i ona sama, navíc byl tento výjimečný jev natolik silný, že na okamžik zrušil nepříteli veškeré portály vedoucí na okolní světy.

„Mám povolat do zbraně i zálohy?“ zeptal se Tali, při pohledu na Sarah.

Viděl už mnoho projevů jejích emocí, ale takto vážnou tvář měla málokdy.

„Zatím s tím vyčkejme,“ pronesla zamyšleně.

Snažila se dalším kouzlem odhalit více, ale temná mračna vše rozostřovala.

Tali jen přikývl a posadil se do křesla umístěného podél obvodu místnosti.

Věděl, že odejít nemůže, alespoň do chvíle, než se kouzelnicím podaří vyvrátit, že Alesii nehrozí nebezpečí. Tajně doufal v planý poplach, ale z vážných tváří ostatních usuzoval, že dnes bude muset povolat do zbraně i ty, kteří žijí běžným životem.

Jeho předtuchu potvrdil varovný hlas Diry, která sledovala východní pobřeží Alesie.

„Něco se k nám blíží!“

Nebylo potřeba dodávat dalších slov, proto vyslala paprsek do jedné z malých koulí nacházejících se pod vyobrazením Mauria, aby signál poplachu přenesla k rytířům Koruny, kteří jako první vylétávali vstříc nepříteli.

Tali vstal a sledoval, jak Sarah otáčí celým světem, aby spatřila to, před čím je Dira varovala.

Místnost ozářila bílá záře zvěstující příchod Vyvolených bohyně Alaneiris. Objevili se hned tři a Hereonova přítomnost znamenala, že je situace více než vážná.

„Hlídka je ve vzduchu,“ pronesla Sarah při pohledu na temný bod, který odhalilo jedno z varovných kouzel.

„Víme, kdo to je?“ zeptal se Hereon.

„Ne,“ zavrtěla Sarah hlavou.

Vetřelci překonali druhou ochrannou bariéru a blížili se velkou rychlostí k pevnině. Kouzlo odhalilo i rytíře Koruny, kteří v útočné formaci letěli temnému bodu vstříc.

„Poletíme i my,“ rozhodl Hereon, když ani on nedokázal s pomocí své Paní odhalit, co se přibližuje k hranicím Alesie. „Tali, vyhlas poplach!“

To byla jeho poslední slova, než společně s dalším vyslancem bohyně Alaneiris a šesti arsianskými kouzelnicemi, včetně Sarah, v jediném okamžiku zmizel.

Tali zůstal překvapivě klidný.

Dříve pociťoval napětí, kdykoliv se k hranicím Alesie blížili nepřátelé, ale nyní byl zvláštně otupělý zkušenostmi, které mu úřad arachona přinesl.

Pomalu si nasadil helmici a klidným hlasem uvedl do bojové pohotovosti oddíly střelců. Pochyboval, že by se nepříteli podařilo nějak vyhnout Hereonovu uvítacímu sboru, a pokud ano, pak budou právě kušníci a lučištníci těmi prvními, kteří nepřítele přivítají na okraji pevniny.

„Jsou otevřeny portály na východní pobřeží,“ hlásila Dira.

„Přesuň mě tam,“ pronesl její manžel a Dira po několika slovech otevřela před Samuelem portál.

„Buď opatrný,“ pronesl k němu Tali, než velmistr prošel modrou vlnící se září.

Zraky všech se upínaly k temnému bodu, který byl obklopen Hereonem a ostatními. Zdálo se, že stojí na místě, a přestože se kouzelnice snažily zjistit více, žádné kouzlo jim nezobrazilo, co se nad oceánem děje.

Jen jediný nesledoval dění nedaleko Alesie, ale zůstal stát na odvrácené straně vyobrazení Mauria a sledoval temnou pevninu Arsie.

Pokud by druhé straně velel on, udělal by to přesně takto. Nejprve by způsobil rozruch na vzdáleném místě a poté by zaútočil vším co má na odkrytá záda protivníka. Doufal, že se mýlí, ale jeho předtucha se vyplnila, když se nad Arsií rozprostřela namodralá záře.

„Obávám se, že to byl povel k útoku,“ pronesl Tali vážně.

„A co bylo pak tohle?“ zeptala se jedna z kouzelnic, když jižním cípem Arsie problesknula žlutá záře.

„Tak to netuším,“ přiznal Tali.

„Otevřeli nové portály!“ odvětila jiná kouzelnice, když dokázala odkrýt místa, kde se tak stalo.

„Přicházejí,“ odtušil Tali, když sledoval rozmazaný obraz znázorňující příval obrovského počtu válečníků.

„Hned na dvou místech,“ odvětila kouzelnice a ukázala na další otevřený portál v jiné části pevniny.

„Vyhlašuji poplach pro celou Alesii!“ zvolal Tali a bez dalších slov opustil místnost.

Tušil, že to jednou přijde, že nepřítel posbírá další armády z jiných světů a znovu zaútočí, aby konečně ovládnul celý Maurius. Přemítal o všem, co doposud viděl a pronášel jasné rozkazy, které jeho helmice přenášela k velitelům konkrétních jednotek.

*    *    *

Ze dvora městského domu se už hodnou dobu ozýval břinkot mečů.

Tupé železné zbraně dorážely jedna na druhou ve snaze prorazit soupeřovu obranu a zasáhnout tělo chráněné zbrojí. Mladší z obou protivníků vynikal hbitostí a rychlostí, ten starší naopak rozvahou a přesností.

Dokonalý tanec dvou těl sledovala krásná černovlasá žena, se zvláštním výrazem pýchy a hrdosti, které ji hřály i ve chvíli, kdy mladší z bojovníků provedl rychlý výpad s otočkou, kterého ten starší mistrně využil a sekl protivníka do nekrytého boku.

„Dnes to stačí, Zerone,“ pravil ten starší a oddálil tupý tréninkový meč od svého žáka.

„Dobře, strýčku Arone,“ odvětil mladík a obratně zasunul svou zbraň do pochvy.

Oba muži přistoupili ke dřevěnému stojanu, na který pověsili cvičné meče, helmice, a nakonec i kyrysy. Černovlasá žena vstala a nabídla jim džbán čerstvé vody.

„Děkuji ti, Jeni,“ odvětil Aron, když se osvěžil.

„To já děkuji tobě, Arone, že sem chodíš a věnuješ se mým synům.“

„Beren pro mne udělal mnohem více,“ odvětil, jako už mnohokráte před tím. „Navíc se přiznám, že si užívám, jak se oba zlepšují a jací skvělí mladí muži z nich vyrostli. Byl by na ně hrdý.“

Přikývla s vědomím, že by tomu tak bylo.

Udělala všechno proto, aby v nich i ostatní viděli jejího statečného muže, aby nikdo nebyl na pochybách, kdo byl jejich otcem.

„Nemáš nějaké zprávy o Arkonovi? Už je to delší čas, kdy se mi ozval a navštívit mě přišel naposledy před čtyřiceti dny,“ povzdechla si po chvíli.

„Legionel Fargar mu dává zabrat, jako ostatním,“ pousmál se Zeron.

„Je to skvělý velitel, Jeni, dýchá za každého, komu velí. Určitě je důvod, proč tam Arkon zůstává,“ snažil se ji Aron uklidnit.

„Vím, že Fargar je skvělý,“ přiznala, přesto to nezmírnilo smutek, který cítila.

Věděla, že tím si prochází každá matka, jejíž odrůstající děti jsou v raném věku začleňovány do domobrany. Přesto se nedokázala povznést nad smutkem, který ji skličoval každé noci, kdy v domě zůstávala sama, kdy se nad městem ozvaly signály nového útoku, nebo když jí synové sdělili, že se naopak chystá útok na dávno zničenou Arsii.

„Zjistím, kdy bys mohla očekávat jeho návštěvu,“ pronesl Aron s pochopením při pohledu na její starostlivou tvář.

Jeni chtěla poděkovat, když se v rohu dvora ozval zvuk oznamující tvorbu portálu a následně prostor protrhla jasně modrá záře.

„Aleo!“ zvolala radostí a vyšla své přítelkyni vstříc.

„Jak jim to šlo?“ zeptala se kouzelnice zvědavě, když povolila objetí a sledovala dva zpocené muže občerstvující se vodou.

„Byly chvíle, kdy mi před očima mizela jejich ostří,“ odvětila Jeni pyšně.

„Někdy je to až nečekaně rychlé, že,“ přikývla Alea, která svého muže viděla bojovat už několikrát.

To se ale o něj skutečně bála, když v šiku první linie útočil na pozice nepřátel. Neměla ty výpady ráda a vždy se modlila za to, aby ho neviděla klesnout pod přesilou nepřátel.

Aron se pouze usmál.

Sám věděl, že Zeron bude muset ujít ještě velký kus cesty, než dosáhne úrovně svého otce. Měl ale všechny předpoklady, a pokud vydrží a bude k sobě náročný stejně jako Arkon, nepochybně se mu to podaří. Vlastně byl přesvědčen, že Arkona u svého oddílu nedrží ani tak Fargar, jako Arkon sám. Několikrát ho byl navštívit a vždy jej nalezl na cvičišti, kde vyčerpán bojoval dál, dokud udržel obouruční sekeru v ruce. Nebylo náhodou, že si vybral stejnou zbraň, jakou měl právě jeho otec.

„Kdy si podáš žádost o vstup do Řádu vyvolených?“ zeptala se Alea mladého muže.

„Ještě nevím,“ přiznal Zeron. „Mrzí mě, že už nelze vstoupit do Řádu paladinů.“

„Copak?“ podivila se upřímně Jeni. „Snad bys nechtěl být paladinem?“

Zeron neodpověděl.

Věděl, že každý očekává, že půjde ve šlépějích jejich otce, ale těmi stopami už kráčel Arkon. V jeho závěsu by je pouze rozšlapal. Pokud by si mohl svobodně vybrat, zvolil by Řád paladinů, jako strýček Aron. Jenže královna zmizela a nikdo jiný závěrečný obřad pro paladiny vyvolat nedokázal. Dokud se alespoň jeden z panovníků neobjeví, nepřijme řád žádného nového adepta. Přesto se usilovně učil magii a každým dnem do úmoru trénoval se svým mečem.

„Chtěl by být paladinem, z celého srdce,“ usmála se Alea, pro níž byl jak otevřená kniha.

Možná chtěla něco dodat, když se ozval signál mobilizace.

V Jeni to hrklo a starostlivě se podívala na svého syna. Znovu tu byla chvíle, kdy se oblečou do skutečných zbrojí a s dlouhými luky obsadí ochozy vnějších hradeb.

Západní potemnělý horizont osvítila jasná namodralá záře.

„To jsme byli my?“ zeptal se Aron.

„Nemyslím,“ odvětila Alea těsně před tím, než temná mračna osvítil žlutý záblesk.

„A tohle?“

„Určitě ne,“ zavrtěla jeho žena hlavou.

„Dávejte na sebe pozor,“ obrátil se Aron k Jeni a Zeronovi, než společně s Aleou zmizeli v modři portálu.

*    *    *

Jen dvakrát v životě slyšel stejný naléhavý tón šířící se vzduchem. Každý věděl, co to znamená, a každý doufal, že už jej vícekrát neuslyší.

Fargar se vzpřímil a naslouchal rozkazu, který platí pro každého, bez rozdílu pohlaví. Kdokoliv starší padesáti let se musí hlásit v plné zbroji a s připravenými zbraněmi u svého spádového velitele.

Věděl, že nemalá část jednotek byla povolána na východní pobřeží, ale nový poplach znamenal mnohem větší hrozbu.

„Další pokus vymazat nás z mapy Mauria,“ poznamenal Torgen zamyšleně.

„Nepochybně,“ odvětil Fargar při pohledu na jeho zjizvenou tvář.

Jeho přítel pozvedl štít a sevřel kopí, připraven k boji jako kdykoli dříve. I ostatní muži břinkali zbraněmi o zbroj, aby svému veliteli dali najevo připravenost.

Kolikrát už vyšli do boje a kolikrát se vraceli zranění, jen práh před chladnou smrtí. Přesto tu mnozí opět stáli, připraveni dále laškovat s milenkou, která nakonec uchvátí všechny.

„Průzkumný oddíl připraven, arachone,“ pronesl Fargar do prostoru, a přesto jej Tali slyšel, jako by stál vedle něj.

Muži sledovali svého velitele a očekávali rozkazy.

Torgen byl přesvědčen, že se co nevidět objeví portál, kterým prostoupí vstříc nové misi.

Modré světlo se ale neobjevilo.

„Na co čekají?“ zeptal se Fargarův pobočník.

„To nevím, příteli,“ přiznal Fargar, kterému prodleva také přišla nepřiměřeně dlouhá.

Chtěl vznést dotaz k arachonovi, když se před jednotnou zhmotnila Telima Enroso, jedna z vysoce postavených kouzelnic přidělených k velícímu štábu.

„Nesete nám nové rozkazy?“ zeptal se Fargar mladě vyhlížející kouzelnice.

„Ty dostaneme přímo od arachona.“

„Byla jste k nám přidělena?“

„Ano,“ přikývla Telima.

Mít v oddíle kouzelnici mnozí považovali za úžasné. Fargar takový optimismus nesdílel. Bude muset dávat pozor na někoho, koho nezná a kdo je pro protivníka vítaným cílem. Přesto jen zdvořile pokývl, aby následně zaslechl hlas nejvyššího velitele.

„Náš cíl je jižní cíp Arsie,“ zopakoval nahlas své jednotce.

„Já vím,“ přikývla Telima a započala vytvářet portál spojující oba kontinenty.

„Hovořil jsem ke svým mužům,“ vysvětloval Fargar.

I on byl radši, když věděl, do čeho jde než čelit překvapení, kam jej to velení přeneslo. Proto byl ke svým mužům sdílnější než jiní velitelé. I špatná zpráva byla lepší než žádná, alespoň pro něj samotného.

Skutečnost, že byli vysláni na starý kontinent, špatnou zprávou byla.

Jakmile Telima otevřela portál, začali do něj vstupovat muži v přesně stanoveném pořadí. Jako sedmý jím prostoupil Fargar, obklopen modrou září a nepříjemným chladem.

Chtěl prohlédnout vzdálenou temnotu, ale sotva spatřil více, než osvítila magická záře portálu. Přikrčeni, pak všichni vyčkali, až portálem projde poslední muž a Telima jej uzavře.

„Zrychlený přesun na východ!“ zavelel Fargar.

Nemusel dodávat důvody svého rozhodnutí ani poslouchat odmítavé průpovídky vojáků. Každý si uvědomoval, že modrá záře mohla vzbudit pozornost nepřítele a zdržovat se zde déle by bylo nerozumné.

Původně byl Fargar rozhodnut uběhnout jen krátkou vzdálenost a opět se schovat mezi vysoké homole, kterými démoni vylézali na povrch. Rudé světlo na horizontu ale změnilo jeho záměr, a tak neustal, než dospěl k místu, kde měl dobrý přehled o dění před sebou.

„To vypadá na rozměrný portál,“ pronesla Telima v úžasu.

„Tím by projela v jeden okamžik celá legie,“ zhodnotil Fargar při pohledu na záři před nimi, z níž se valil početný dav válečníků.

„Těch je,“ hlesl Arkon Zwan, nejmladší člen Fargarovy družiny.

I jeho velitel byl počtem válečníků přicházejících na Arsii překvapen.

Vycházeli v zástupech z vlnícího se rudého portálu, podobného těm, které uměla vyvolat jen královna a král, aby pokračovali dále do temnoty s cílem uvolnit místo ostatním.

Raději nechtěl odhadovat, kolik jich už pohltila temnota, kterou obrovitý žhnoucí ovál nedokázal osvítit.

„Nevypadají jako démoni,“ hlesla Telima zamyšleně,

Fargar měl dokonce pocit, že ve změti různých ras spatřil i několik lidí.

„A co je támhle to?“ ozval se Torgen a jeho napřažená paže ukazovala za ovál.

„Myslíš to skalisko?“ zeptala se Telima.

„To není skála,“ zavrtěl hlavou Torgen.

„Proč myslíš?“ zeptal se ho Fargar.

„Protože se to hýbe.“

Pohledy všech přestaly sledovat dění před portálem a pohlédli za něj na vysoký výčnělek. Fargar už si začínal myslet, že se Torgenovi něco zdálo, když se masiv skutečně pohnul.

„Je to obrovské,“ hlesla Telima a začala tiše pronášet několik slov.

Schována ve stínu širokého průduchu vytvořila před sebou obraz tvora, na kterého se celá jednotka dívala. Nejen, že byl obrovský, ale měl navíc křídla a dlouhé štíhlé tělo zakončené ocasem.

„U Daboe, co to může být?“ hlesl Fargar nevěřícně.

I ostatní muži byli uchváceni magickým zobrazením obrovitého tvora natolik, že nikdo nesledoval, co se děje u rudého portálu. Jen periferně vnímali jeho záři a sledovali obraz, vykouzlený Telimou.

Náhle se nad nimi zatetelil vzduch a v okamžiku před nimi přistála obrovitá bestie takových rozměrů, že se většina jejího těla ztrácela v temnotě.

„Půlkruh!“ vykřikl Fargar povel, kterému každý rozuměl.

Jeho muži utvořili dokonalý obraný útvar ze svých štítů, směřující proti obrovité hlavě. Telima před nimi rozprostřela ochranné kouzlo, kdyby obrovitý tvor zaútočil.

Ten namísto toho zmizel.

„Kde je?“ hlesl Fargar, když jej v temnotě nemohl najít.

„Jsem zde,“ ozval se ženský hlas a následně se objevilo lehce ozářené nahé tělo.

„Kdo jsi?“ zvolala Telima připravena na ženu seslat jedno ze silnějších útočných kouzel.

„Jmenuji se Nemetis. A kdo jste vy?“

„My jsme obyvatelé tohoto světa,“ odvětila kouzelnice hrdě.

„Ty, které chránila Adriela s Darionem?“ ozval se nečekaně mužský hlas.

Z temnoty vystoupil vysoký muž tak blízko obrannému útvaru, že by se mohl rukou dotknout napřažených kopí.

Jestli Fargar něco nesnášel, tak to bylo setkání s vyslanci bohů. Jejich moc byla nepředstavitelná nejen pro něj, ale i pro kouzelnice, které byly samy o sobě považovány za všemocné. Neměl v úmyslu bojovat proti jednomu z nich, navíc s nezměrnou armádou za jejich zády. Přesto ho urážela jejich arogance, s kterou, pokud vůbec, shlíželi na vše živé pod svýma nohama.

„Otevři ho,“ hlesl k Telimě za svými zády.

Věděl, že nebudou mít moc nadějí, ale pokud tu byla, byť nepatrná šance uniknout, neváhal ji využít. I kdyby tu měl s několika muži padnout, stálo za to zachránit alespoň některé z ostatních.

Kouzelnice bez zaváhání pronesla několik slov a uprostřed obranného útvaru otevřela modrý portál.

Jeho záře osvěcovala okolí jen krátký okamžik, než muž vyslovil jediné slovo, které bylo Telimě povědomé, a modrá záře zmizela.

Často Fargar uvažoval o chvíli, která bude tou poslední. Nikdy jej ale nenapadlo, že se tak stane na temném území a on bude stát proti někomu jinému než houfu dotírajících démonů.

„Nikdy nás nezlomíte,“ pronesl a zakřičel z plných sil. „Útok!“

Chtěl vykročit proti nepříteli a překvapit jej rychlým výpadem. Místo toho pocítil zvláštní slabost a uvědomil si, že hned při prvním kroku zavrávoral. Jen periferně vnímal, že klesají k zemi i ostatní, Telimu nevyjímaje.

Než dopadl k zemi, ztratil vědomí.

Poslední jeho myšlenka patřila Elvíře, její krásné tváři a hebké pokožce, hřejivé o to více, čím jí byl blíže.

Styděl se, že byl poražen, že podcenil nepřítele a nechal se překvapit. V očekávání něčeho výjimečného a nového vyhlížel světlo, které by jeho duši doprovodilo do Síní milované, přestože ztracené bohyně. Netušil, zda nabude vědomí nebo v nějaké jiné nehmotné formě bude cestovat prostorem mezi hvězdami, jak vyprávěl v dávných dobách král Darion.

Jeho probuzení bylo ale jako každé jiné.

Nic jej nebolelo, dokonce nebyl ani spoután, přestože se nacházel v kruhu cizích válečníků.

„Nejsme vaši nepřátelé,“ zaslechl hlas onoho muže, který všechno způsobil.

Fargar sledoval jeho tvář a občas pohlédl na zocelené bojovníky, kteří snad ještě před několika okamžiky bojovali v jiné bitvě na jiném světě.

Slýchával o potulných armádách pustošících jeden svět za druhým, ve jménu a pro slávu svých bohů. Patrně nastal čas konečně dobýt i Maurius.

„Tvrdíte, že nejste nepřátelé a vstoupili jste na náš svět s početnou armádou. Sotva vám můžeme věřit, že pouze procházíte,“ pronesl, když vstával.

„Tato armáda i ta, která se houfuje na západní straně kontinentu, má za cíl jediné,“ odvětil cizinec, vedle něhož stála ta krásná nahá bytost, která byla dříve obrovitým šupinatým monstrem, „osvobodit Maurius od Edofeiny.“

„To by mohl říci každý,“ pronesl Fargar nedůvěřivě.

Mohla to být pravda, ale také to mohla být lež.

Pokud by uvěřil a pustil tyto válečníky na Alesii, mohl by svým rozhodnutím způsobit pád poslední výspy obrany, a to riskovat nechtěl.

„Pozor na to, co říkáš,“ ohradila se dosud klidně vyhlížející nahá žena. „Omlouvá tě pouze skutečnost, že nevíš, před kým stojíš.“

„A před kým stojím?“ zeptal se Fargar.

Nepřekvapilo by jej, kdyby se z jinak charismatického muže vyklubal Vyvolený dalšího boha, který dostal zálusk na tento svět. Možná opravdu chtěl vypudit Edofeininy démony, ale obratem by je nahradil svými armádami a po dobytí posledního kousku země by usedl na trůn jako neochvějný vládce Mauria.

„Jmenuji se Pirius a pokud je mi známo, jsem bratrem tvého krále,“ odvětil muž.

Fargarovi jeho slova vyrazila dech.

„Prones něco v jeho rodné řeči,“ vyzvala jej Telima.

Milovala, když královna nebo král mluvili rodnou řečí, když pomoci ní vyvolávali náročná kouzla. Ta řeč lahodila jejímu sluchu a ona byla přesvědčena, že by ji poznala mezi jinými.

Pirius jí vyhověl a pronesl několik vět o tom, jak krásná Telima je.

„Mluví řečí našich panovníků?“ zeptal se Fargar.

„Ano,“ přikývla rozrušená lichotkami, které v Piriových slovech rozpoznala.

„Ty, krásko, se můžeš vrátit do své domoviny, “ pronesl k ní Pirius, „ale tvých služeb bych rád využil,“ obrátil se směrem k jejímu veliteli. „Jak se vlastně jmenuješ?“

„Fargar.“

„Předpokládám, že ty a tvoji muži znáte nepřítele více než dobře, když vás vyslali hluboko do jejich území. Veď nás k jejich hlavnímu ležení, ať můžeme vykonat to, kvůli čemu jsme přišli.“

„Oni nemají tábory,“ zavrtěl hlavou Fargar. „Dříve je mívali, ale byly pro nás snadným terčem. Od té doby se shlukují podle toho, jak rozhodnou jejich vládci. Přesouvají se pod zemí a vylézají na povrch těmito průduchy a dírami,“ ukázal na nejbližší komíny tyčící se k temnému nebi.

„Pak je tedy navštívíme právě tam,“ pronesl Pirius.

„To je holé šílenství, honit je ve spletitých chodbách jejich labyrintu,“ zhodnotil Fargar.

Jednou se o to Samuelovi rytíři pokusili, ale nakonec se vrátili nazpět. Nejen, že zabloudili, ale boj v uzavřeném prostoru proti nepříteli, který je masou tlačil, kam chtěl, nikam nevedl.

„Nemíním je následovat,“ odvětil Pirius a začal pronášet mocná slova v rodné řeči.

Telima zavřela oči a vnímala sílící poryvy magických větrů, až se v Piriových rukách objevila oslnivá bílá záře, z níž začala stékat mlha ztrácející se v okolních děrách.

„Chcete je vylákat na povrch?“ zeptal se Fargar.

„Přesně to mám v úmyslu,“ odvětil Pirius, když přestal zaříkávat.

Oslnivá koule produkovala stále více mlžné záře osvětlující prostor široko daleko. Z podzemních částí se začaly ozývat první bolestivé výkřiky překvapených démonů a zem se začala nepatrně chvět.

„Přicházejí,“ hlesl Arkon Zwan.

„Myslel jsem to vážně,“ obrátil se Pirius směrem k Telimě. „Vrať se a sděl těm, kteří vás vedou, že jsem dorazil s armádou. Rovněž jim vyřiď, že je brzy navštíví váš princ.“

„Náš princ?“ podivila se Telima.

„Asirius, kterého doprovází můj bratr Saledor,“ odvětil Pirius a odvrátil pohled směrem ke vzdáleným homolím, z nichž začaly vylézat houfy prvních démonů. „Zmiz,“ křikl k Telimě a jako první se rozeběhl proti nepříteli.

„Poslechni ho,“ přikývl Fargar.

Nevěděl proč, ale on tomu muži věřil.

I kdyby se mýlil, pak bitva, na jejímž prahu se ocitl, za to stála.

Telima sledovala, jak ji míjí jeden voják za druhým, než napřáhla ruce a pronesla několik krátkých slov. Vzdul se vítr a ona během jediného okamžiku zmizela.

*    *    *

Bylo tomu pár let, co naposledy držel v ruce meč. Přesto jeho dlaň ani prsty nezapomněly nic z toho, co je dříve naučil. Pomocník mu připásal chromou ruku k tělu a Gerard zasunul ostří do pochvy.

Před palácem ho čekala elitní jízdní kohorta, která ho měla doprovodit na seřadiště. Tam společně s ostatními gardisty vyčkají na nové rozkazy, a nakonec i na otevření portálu, kterým projdou do nové bitvy, která rozhodne o definitivní podobě tohoto světa.

K jeho překvapení se v okamžiku, kdy mu pobočník pomohl vylézt na koně, objevila Salea.

Sledoval její krásnou tvář, přestože byl sám zahloubán do chmurných myšlenek. Bylo od ní milé, že se s ním přišla rozloučit, a popřát mu mnoho zdaru. Dříve to dělávala často, a on ji za to o to více miloval.

„Poplach byl zrušen,“ překvapila jej svými slovy.

„Hereon se zmýlil?“ nechápal důvod onoho zvratu.

„Nemýlil,“ odvětila Salea, „skutečně na Arsii přišly nové armády a k Alesii se blížilo něco, co se Sarah nepodařilo odhalit.“

„Tak proč?“ nechápal Gerard, kterého usměvavá až radostná tvář jeho ženy mátla.

Pokud nepřítel formuje početné armády, jistě tak činí proto, aby tvrdě zaútočil. Nedávalo tedy žádný smysl, aby Hereon odvolal poplach a rozpustil tak jednotky připravené bránit svou zem.

„Nešlo o nepřátele,“ překvapila jej svou odpovědí Salea.

„A o koho tedy?“

„Na Arsii přišli Darionovi bratři a přivedli s sebou početné armády. K východnímu pobřeží Alesie přiletěl Asirius na obrovitém rudém okřídlenci.“

„Náš princ?“ hlesl nevěřícně Gerard.

To jméno znal každý.

Novorozeně, které vlastně skoro nikdo neviděl, přesto se stalo legendou, posledním zázrakem, který se stal zbožňované královně a králi.

„Ano, přesně ten,“ přikývla Salea. „Vypadá jako přesná kopie mladého Dariona.“

„Takže jsme nezůstali sami …,“ hlesl Gerard.

Když se Hereon vrátil z dálek a sdělil všem, že se nemohou přestěhovat na jiný svět, zavřel se Gerard na celé tři dny do temné místnosti a nevycházel. Uvržen do tmy potlačoval myšlenky, které jej napadaly, a snažil se mezi tím vnitřním křikem rozpoznat hlas svého srdce. Tehdy poznal, že mu nezáleží na tom, před jakou další překážku ho život postaví, byl odhodlaný čelit každé výzvě, i kdyby to znamenalo do konce jeho času bojovat proti nepříteli. A nyní konečně dobrá zpráva po tolika letech. Naděje, která mu vehnala slzy do očí.

„Mám tě doprovodit do hlavního velitelství, kam Tali svolává všechny tirony a generály. Máš rozkázat mužům, aby pokračovali v řazení. S největší pravděpodobností ještě dnes zaútočíme na Arsii.“

„Slyšel jsi, Toruine, připrav muže do další bitvy,“ rozkázal Gerard, než slezl z koně.

Dřívější kapitolus jižní tursianské hlídky, nyní jeden ze sedmi legionelů sloužících pod Gerardovým velením, začal provolávat rozkazy směrem k nižším velitelům.

Salea otevřela portál a pokynula, aby do něj Gerard vstoupil jako první.

Když prostranství přestalo být modře ozářeno, několik vojáků vykřiklo radostí.

Jindy by Toruin rozvolněnou morálku svých mužů netoleroval, ale i on, kdyby mohl, křičel by s nimi. Už si ani nepamatoval, kdy naposledy pocítil svrbění rukou. Možná kdysi dávno, když bránil Tursian a opravdu věřil, že jej společně se svými muži dokáží ubránit.

*    *    *

Přes sto tisíc lidí se tísnilo na prostorném náměstí, kam Sarah doprovodila Asiria a ostatní.

Kráčel vedle ní a vnímal emoce, které zaplavovaly její mysl i tělo. Bylo to poprvé, kdy jej přivítalo tak vřelé přijetí, kdy pocítil skutečnou lásku někoho, kdo ho znal a považoval za ztraceného nebo mrtvého. I z ostatních lidí vnímal vřelost a úlevu, novou naději, na kterou čekali až příliš dlouho. Byli vyčerpaní a mnohdy i vážně zranění, přesto odhodlaní bránit poslední kus své země proti samotným bohům.

„Toto je Asirius, náš princ!“ Zvolala Sarah a ani nyní se neubránila slzám.

První pokleknul Aron.

Nikoho nemiloval více než Adrielu, a nyní na něj hleděla očima tohoto mladého muže.

Postupně se začali přidávat ostatní, až všichni do jednoho vzdali hold jejich navrátivšímu se princi.

„Prosím, vstaňte,“ požádal je, překvapen přijetím i úctou, kterou k němu tito cizí lidé měli.

I jeho hlas se nesl celým městem, posílený kouzlem, které Sarah pro tuto příležitost připravila.

Saledor sledoval nejsilnější lidský rod, který kdy byl stvořen a v srdci cítil hrdost i žal. Byly chvíle, kdy nevěřil, že by se mohli udržet proti takové přesile a vzdorovat Edofeinině zlovůli. Cena, kterou za to zaplatili, byla ale příliš vysoká. Nestál tu jediný muž, který by neměl alespoň menší zranění. Naopak kouzelnice vypadaly jako mladé novicky s dokonalou pletí, kterých se těžký úděl jejich lidu nedotkl.

„Vnímám vše, na co myslíte, cítím únavu, bolest i naději, která vás zaplavila,“ pronesl Asirius vlídně. „Znám jména každého z vás i jména vašich otců, matek a prarodičů. Vím o utrpeních, která vás postihla a jsem ohromen odvahou a vůlí, která z vás vyzařuje.“

S každým dalším okamžikem si uvědomoval, před jak výjimečným lidem to stojí a začal chápat, proč právě zde zakotvili jeho rodiče.

„Mrzí mě, že nepřináším mír, ale poselství války. Nevstoupil jsem na Maurius pouze já a moji přátelé, ale rovněž armády ze dvou dalších světů. Věřím, že se nám společně podaří osvobodit tento svět a uzavřít brány, kterými Edofeina pustoší Říši Středu,“ dodal a pozvedl dlaně vzhůru.

Gerard stál nedaleko mladého prince a sledoval jeho klidnou tvář.

Vzpomenul na pocity, které ho zaplavovaly v dobách, kdy se mu poštěstilo být nablízku králi Darionovi. Už tehdy, v Surmanském pohoří a následně při obraně Tursianu, měl pocit, že samotná blízkost jejich panovníků léčí. Nyní cítil podobnou, přesto mnohonásobně silnější moc, když sledoval mladého prince, jak s napřaženými pažemi přivírá oči a na něco se soustředí, než si uvědomil, co se změnilo.

„Já mohu pohnout prsty,“ pronesl překvapeně.

„Co to říkáš?“ hlesla Salea, když si Gerard odepínal přezku, aby uvolnil dříve chromou ruku.

Nejen, že mohl hýbat prsty, ale dokázal pohnout i celou paží.

„Podívej,“ ukazovala Salea kolem sebe na ostatní, kterým mizely jizvy z tváří.

Několik vojáků dokonce začalo křičet radostí, když jim dorůstala amputovaná končetina.

„Jak se cítíš?“ zeptala se svého muže, který hypnotizoval uzdravenou paži.

„Jako nikdy předtím,“ přiznal.

Nejen, že jej opustila bolest ramene, ale rovněž vnímal bezednou energii, která mu vzplála v hrudi.

Nedokázal si vysvětlit nic z toho, co se na náměstí odehrálo, ale vlastně nad tím ani nechtěl přemýšlet. Bylo mu jedno, proti komu stane v bitvě. Uvědomoval si, jako snad každý, že druhá strana disponuje bytostmi tak mocnými, že se jim žádný smrtelník nevyrovná, a přesto to nyní nehrálo žádnou roli.

Alesané mají od této chvíle na své straně svého prince, vládnoucího větší mocí, než jakou mají sami šampioni bohyně Alaneiris.

*    *    *

V temnotě mezi hvězdami plul černý drak a nastavoval blanitá křídla hvězdnému větru, díky němuž se v nehostinném prostoru dokázal pohybovat. Ardrachorn znal každou hvězdokupu, soustavu planet i hvězdu, kterou míjel, dokonce i ty, které teprve ležely před ním. Někde mírně vlevo, zatím tak daleko, že to bylo skryto jeho zraku, se nacházely Síně boha Valdora. Přesto se prohnul vpravo a zamířil k Ledovým světům, které Valdor daroval Adriele, a kam měl donést Rasma s Darionem.

„Jak se Vám vůbec podařilo opustit Gunganomu?“ zeptal se Rasmus, kterého to zajímalo od chvíle, kdy se o místě, kde měl být Darion uvězněn, dozvěděl.

„Myslím, že se Edofeina spokojila s tím, že jsem se dostal za horizont událostí obrovité černé díry. V tu chvíli přestala kontrolovat skálu, kterou vytrhla z povrchu Mauria a odvrátila ode mne zrak. Nevím, zda to podcenila nebo její pozornost upoutalo něco jiného. Vím jen, že právě díky tomu se mi podařilo uvíznout na vrcholu nezměrné propasti. Kdyby byla důslednější, dopadl bych až na samé dno a teď bychom si spolu nepovídali.“

„To bych byl mrtev,“ poznamenal Rasmus.

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou Darion. „Kdybyste mě s Durem nepronásledovali, nemohli byste ani narazit na šampiony boha, kterého zatím neznáme.“

„Kdybychom Vás nepronásledovali, patrně bychom padli při obraně Valdora.“

„Možná,“ připustil Darion.

Sám dobře věděl, že osud je nevyzpytatelný a často se nedá dopředu odhadnout. Třeba by se Rasmovi podařilo utéci nebo by právě on byl tím, kdo by jeho Pána včas varoval.

Čím více nad tím Darion přemýšlel, tím sílilo jeho přesvědčení, že setkání s Rasmem nebyla náhoda. Vždyť lepšího průvodce Říší Chaosu si ani nemohl přát.

„Také jsem tam měl skončit,“ pronesl Rasmus zamyšleně.

„V Gunganomě?“

„Edofeina ji vybudovala krátce po Válce bohů a prý tam pro mne také držela místo.“

„Ani nechci vědět, kolik soustav muselo zaniknout, aby získala potřebnou hmotu ke stvoření tak monstrózní černé díry,“ zavrtěl hlavou Darion.

„Šušká se, že to odnesla třetina celé galaxie, ale co je na tom pravdy, to nevím. V každém případě to nebude pěkné místo,“ poznamenal Rasmus.

„Pokud zapomenu na důvod, kvůli kterému jsem se tam ocitnul, tak ač nerad, musím přiznat, že to místo určité své kouzlo mělo,“ odvětil Darion upřímně a pohlédl směrem k Rasmovi. „Myslím, že i tobě by se tam líbilo.“

„Proč, musel jste neustále bojovat?“

„V jednu chvíli ano,“ přikývl Darion.

„Když nad tím přemýšlím, vlastně jste se tam moc dlouho nezdržel,“ pronesl Rasmus zamyšleně.

On sám jen jedinkrát navštívil černou díru, která se nalézala na území jeho Pána. Tehdy to udělal ze zvědavosti, možná i proto, aby zjistil, co ho čeká, pokud by ho Edofeina uchvátila do své moci. Tehdy se domníval, že tam strávil necelý den a přitom, když černou díru opustil, zjistil, že byl pryč skoro deset let.

„Byla to jen chvilka, a přesto stačil můj syn vyrůst tak, že jsem ho sotva poznal,“ povzdechl si Darion.

„Stále mi nejde do hlavy, jak to dělá, že ho můžete vidět a mluvit s ním.“

„Tomu také nerozumím, ale on je něco více než jen můj syn. Jen nevím, zda je připraven čelit tomu, proti čemu stojíme.“

„Tak bychom to měli zjistit, ať ho můžeme připravit nebo varovat.“

„Přijdeš mi překvapivě klidný, když uvážím, že jsi přišel o svého boha,“ poznamenal Darion.

„Možná jsem jich viděl padnout až příliš mnoho,“ odvětil Rasmus.

„Tak to nemyslím,“ zavrtěl Darion hlavou. „Drtivá většina Vyvolených se po ztrátě moci, kterou jim bůh propůjčoval, vydávala mezi smrtelníky, kde se snažili ukrýt. Mnozí mezi nimi žili tisíce let, než byli odhaleni. Ale ty jsi jiný. Nemusel jsem tě přemlouvat, dokonce mám pocit, že se na další střet s těmi tvory skutečně těšíš, i když už za sebou nemáš moc svého boha.“

„Víte, proč mě Valdor prohlásil prvním mezi svými?“

„To netuším,“ přiznal Darion.

Popravdě tím byl sám překvapen.

Byl to jeden z mála bohů Říše Chaosu, který měl mezi svými Vyvolenými zástupce lidské rasy. Už to samo o sobě bylo zvláštní, ale vynést jednoho z nich až na samý vrchol pantheonu, to sotva kdo chápal.

„Oceňoval na mně i na Durovi, že se na něj stále neobracíme s prosbami a že spíše než jeho moci, využíváme toho, co umíme sami. Díky tomu jsme byli s Durem jediní, kteří daleko od jeho moci prosazovali jeho vůli a byli jeho prodlouženou rukou, zrakem i sluchem.“

„Proto jsi byl často v místech, kam Valdorova moc nedosahovala?“ zeptal se Darion, když si uvědomil, kde všude zaslechl nějaké zprávy o Rasmovi.

„Věděl, že je potřeba mít informace i z míst, kam jeho zrak nedohlédl.“

„A přesto svému zániku neunikl,“ poznamenal Darion trpce a ohlédl se směrem, kde se někde v dáli nacházely Valdorovy Síně.

„To, co se děje v Říši Chaosu, nepředvídala ani Edofeina, která měla špehy všude. Navíc jsem přesvědčen o tom, že Valdora někdo požádal, aby své Síně opustil.“

„Myslíš, že byl zrazen?“

„Důkaz o tom budu mít, až navštívíme jeho Síně.“

„Jakmile vyzvedneme Adrielu, můžeme tam zaletět,“ přikývl Darion.

Nebyl to jen projev dobré vůle.

Sám byl překvapen zmizením Edofeiny i Valdora, kteří byli bezpochyby nejmocnějšími bohy Říše Chaosu. V Síních by se mohl dozvědět více od Vyvolených, kteří byli u jeho odchodu. Jistě někdo z nich bude vědět, co Valdora donutilo k pohybu, pokud Rasmova domněnka byla správná.

*    *    *

Po dlouhé době nebyl vyslán proti nepříteli, přesto cítil chvění po celém těle. Každý, komu velel, koho potkal nebo jen spatřil, byl událostmi posledních chvil dojat. I on si už tolikrát připadal v jejich marném boji osamocen, vydán s ostatními bratry a sestrami na pospas mocnému nepříteli, že si nikdy nepřipustil pomoc ze strany jiných. Dokonce i Hereon, který mu osobně sdělil nové rozkazy, neskrýval překvapení nad tím, že na Maurius vstoupily armády z cizích světů.

Kerilovi bylo jedno, zda přišli zatlačit nepřítele zpět do propasti nebo jen chtěli pomoci opuštěnému národu Alesanů.

Byla tu pomoc, s níž snad budou mít naději.

S o to větším napětím prostupoval širokým modrým portálem do míst, kde se řadila armáda cizích, přesto spřátelených bytostí.

Oslněn obrovitým rudým portálem přihlížel přeskupování početných šiků koní sedlaných menšími lidmi i hrdému pochodu hubených válečníků se špičatýma ušima.

Ani jeho příchod ve společnosti Linei a několika rytířů Řádu vyvolených nezůstal bez povšimnutí. Sledoval skupinu blížících se jezdců, jejich barevné tuniky i zbrojí chráněné koně, s vědomím, že síla této armády je značná, přestože stále z portálu proudí další.

„Jmenuji se Taleron,“ pronesl jediný jezdec, kterého nezdobila těžká zbroj a jehož bělostná tunika vypovídala spíše o tom, že je vyjednavač nebo mírotvorce.

Keril věděl, kým tento statný muž je, že nejde o prostého vojáka nebo generála přítomných vojsk, ale o bratra jejich krále a královny.

„Toto je Linea, kouzelnice, která bude zajišťovat spojení mezi naším velitelstvím a informovat nás o postupu dalších armád, s nimiž budeme koordinovat útoky,“ pronesl Keril a ukázal na vysokého muže po svém boku, „toto je Meneus, velitel elitních rytířů Řádu vyvolených. Jeho muži by mohli doplnit oddíly, s nimiž počítáte do první linie. Mají zkušenost s nepřítelem i s terénem, který vás tu čeká. Mé jméno je Keril.“

Byla to snad skromnost nebo vědomost nedůležitosti jedince v kolosu armády, že nechtěl dodávat, že i on je vysokým velitelem a všichni kdo s ním přišli, spadají výlučně pod jeho velení. Sám by raději neříkal nic, jen se kochal počtem přicházejících válečníků.

Už tomu bylo dávno, kdy pocítil plamen naděje ohřívat svou hruď. Musel by namáhat svou paměť a stejně by jej pak ovládl smutek z toho, jaký to nakonec nabralo vývoj. Při pohledu na hordy válečníků ale nechtěl vzpomínat. Chtěl hledět dopředu, přestože před ním ležela jen dlouhá cesta bitev a bojů.

„Přivedl jsem s sebou čtyři armády ze Sierry,“ pronesl Taleron a ukázal za svá záda. „Jsou tu lidé, elfové, orkové a pak část sdružené Rasmovy armády z Narimu.“

Keril sledoval pohyb jeho paže a snažil si zapamatovat názvy ras, které mu Taleron sděloval. Už to nebyly bezejmenné bytosti, kterým by musel vymýšlet nějaké označení nebo přezdívky. Především tu byli ale další lidé, přestože se zdáli menší, což mu dodávalo nečekaný pocit sounáležitosti.

„Vy víte, proti komu tu bojujeme?“ zeptal se Keril, když si uvědomil, co všechno vlastně nově příchozí nemusejí vědět.

„Ano,“ přikývl mladý muž s korunou na hlavě, „s démony. Tvorové Chaosu už proti nám bojovali,“ dodal a pohledem spočinul na Taleronovi, který přikývl. „Dokud bude otevřen průchod z Říše Chaosu, bude nad naším světem viset hrozba války. Proto jsme tady, abychom tam nepřítele zatlačili a bránu jednou provždy uzavřeli.“

„Ta brána zavřít nelze,“ vstoupila do hovoru Linea. „Už se o to snažil náš král, ale marně.“

„Teď už zavřít půjde,“ odvětil Taleron.

„Vy to umíte?“ podivila se Linea.

Mnohokrát byla přitom, když královna Adriela vyprávěla o dávných dobách i o Sirionech a věděla, že Darion býval dříve jejich králem. Pokud bránu mezi světy nedokázal zavřít nejmocnější z nesmrtelných bytostí a v mnohém rovných bohům, pak kdo tedy?

„Já to rovněž neumím, ale přivedli jsme někoho, kdo už jednu takovou uzavřel.“

„Náš princ,“ uvědomila si Linea, aniž by Taleron musel dodávat více.

Kdo jiný než mladý hoch, tak podobný jejich králi, vládnoucí mocí větší než Vyvolení bohyně Alaneiris. Vždyť i ona byla u toho, když se šrámy vojáků v jejím okolí začaly vytrácet a mnohým dokonce dorůstaly celé končetiny. Proč by on, kdo dokázal zbavit část Mauria černých mračen, nemohl předvést zázrak další?

„Ano, Asirius,“ přikývl Taleron. „Na nás je, abychom zatlačili nepřítele, ať už jím budou démoni nebo kdokoliv jiný, do míst, odkud přišli. Jakmile obsadíme okolí brány, Asirius ji zavře, aniž by to poškodilo tento svět.“

„Menee! Rozděl muže do čtyř skupin a vyšli je k jednotlivým armádám. Lineo, dej vědět Talimu, že jsem tu a čekáme na jejich rozkazy,“ pronesl Keril a zamyšleně se podíval směrem k severu. „Divím se, že na vás ještě nezaútočili.“

„Nepochybuji, že tu jsou, ale kolem nás je bariéra, kterou démoni neprojdou.“

„Nemluvím o démonech, ale o vyslancích bohyně Edofeiny.“

„Sledují nás,“ přikývl Taleron, „a možná sbírají odvahu,“ usmál se, jako by se snad na útok nesmrtelných těšil.

*    *    *

Nameron pamatoval doby, kdy si nikdo nedovolil vstoupit na území bohyně Edofeiny, natož pak napadnout její světy. Odpověď by byla rychlá, a tak rázná, že by odradila všechny další blázny od podobného úmyslu.

Ale časy se změnily.

Nejen že už hodnou dobu nikdo z jeho bratrů nepocítil sílu jejich Paní, dokonce ani netušili, kde je.

Nepochyboval o tom, že by nedopustila, aby se na jejím světě soustředily armády kohokoliv jiného nebo aby dokonce zabíraly její božská území. O to méně nechápal, který z bohů má tolik nerozumu, že vyslal své bojovníky na Maurius. Věděl, že nemají nic společného s Alaneiris, která jako jediná podpořila původní obyvatele tohoto světa. Kdo další jim ale přišel na pomoc a proč?

Už sama skutečnost, že ten malý lidský národ vytrvale brání poslední kontinent, byla k nepochopení. On se ji ale pochopit nesnažil. Na rozdíl od mnohých to přijal jako fakt, skutečnost, s níž on sám nic nenadělá. Pouze si uvědomil, že lidé nejsou tak slabí, jak si dříve myslíval. Možná i sama bohyně na ně změnila názor, byť z nich sotva učiní něco více než otroky. Mnozí snižovali jejich sílu a odhodlání přítomností vyslanců bohyně Alaneiris. Byli přesvědčeni, že nebýt jich, sotva by se zdejší lidé ubránili den či dva.

Nameron jejich názor nesdílel.

Od prvopočátku mohl sledovat, jak se jejich protivníci vyvíjejí a zdokonalují, jak zlepšují strategii i taktiku boje. Vsadil by svou duši na to, že i kdyby vyslanci bohyně Alaneiris zmizeli, tento národ by odolával dál. Vždyť kolik válečníků již proti nim stanulo a jak dopadli? Z rozhovoru, který vedla Icheles se svými pochlebovači pochopil, že tuhá obrana zdejšího národa zničila celé generace démonů hned pěti korinů.

Ani on sám si nedokázal představit tu masu těl, pokud by se měla někde shromáždit. Možná, kdyby zaplnili celý tento svět, museli by po sobě šlapat v několika vrstvách. Dokonce zaslechl, že díky tomu i na mnohých dalších korinech chybějí obří a střední démoni. Když nad tím vlastně přemýšlel, musel by ke všem těm zabitým připočíst i části Valdorových armád, které byly pobity na počátku války o Maurius. Kdo tedy mohl zpochybňovat sílu tohoto národa?

Kdo ale jsou ti noví?

Mnozí nevypadali jako lidé, dokonce by přísahal, že někteří patří k rasám, které spatřil pouze v Říši Chaosu.

„Zajímalo by mě, k jakému bohu patří,“ vyrušil jej Silinar, jeden z nejmladších adeptů, kteří na Maurius přišli až s příchodem Icheles.

„Tak se jich jdi zeptat,“ odvětil Nameron, jako by jej to nezajímalo.

„Mám?“ zeptal se Silinar, který si nebyl jist tím, zda si z něho Nameron nedělá srandu.

„Jestli se chceš v okamžiku vrátit do Síní jako svobodná duše, pak neotálej.“

Silinar sledoval o mnoho zkušenějšího druha a jen pokýval na srozuměnou.

Kdo jiný by měl znát nástrahy tohoto světa než Nameron? Nehodlal svojí zvědavostí riskovat střet s druhou stranou, v níž je hned několik šampionů bohyně Alaneiris a především ten nový, Sirion.

Už i on pochopil, že přestože vypadá jako člověk, člověkem rozhodně není. Na vlastní oči viděl, jak silnou magii používá, jako by to byl jen vítr v jejich dosahu, i jak lehce bojuje, přestože stojí proti naprosté přesile.

„Počkáme,“ pronesl Silinar po chvíli, „však jejich bůh brzy odhalí svou tvář.“

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou Nameron.

„Myslíte, že bude chtít co nejdéle zůstat neodhalen?“

„Ano.“

Silinar jen pokýval hlavou.

Už několikrát bojoval proti bezejmenným, jejichž bůh se neobjevil ani ve chvíli, kdy trpěli a umírali po tisících. Jen ti nejsilnější měli odvahu ukázat svou tvář ostatním, než proti nim pozvedli svou vůli.

„Navíc je možné, že za nimi ani žádný bůh nestojí,“ vyslovil Nameron nahlas myšlenku, která mu už nějakou dobu rezonovala v mysli.

„Myslíte, že je prostě přivedl Sirion?“

„Myslím, že tomu tak je. Prostě je přivedli Sirioné.“

„Ono jich je víc?“ znejistěl Silinar.

Malý okamžik měl pocit, že by nepřítele mohli porazit, ale slova jeho velitele ho zmátla. Copak má nějakou informaci, která k Silinarovi ještě nedorazila, a která hovoří o dalších Sirionech?

„Víme i o druhém, který přivedl další armádu na jih kontinentu.“

„Pokud jsou jen dva, pak bychom proti nim mohli mít šanci,“ zhodnotil novou informaci Silinar.

„Než začneš houfovat ostatní do bojového šiku, něco ti povím o těch dvou, co nás poctili návštěvou. Tenhle,“ ukázal Nameron na Siriona, který v dálce udržoval neprostupnou stěnu, aby umožnil poklidnému řazení své armády, „se jmenuje Taleron. To právě on přispěchal na pomoc nebuidům, když v době Války bohů na ně útočila naše Paní. Byl sám, a přesto dokázal ukrýt většinu populace na jiný svět a poté zničil celou naši armádu.“

„To se mu nikdo nepostavil?“

„Ale postavil, klidně se zeptej mnohých, kteří měli za úkol ovládnout svět Achazar. Do jednoho padli, a nakonec Taleron poškodil samotné jádro onoho světa a na poslední chvíli uprchl prostorovou trhlinou. Následnou implozí narušil okolní prostor a zničil nejen samotný svět, ale i mnoho prostorových trhlin, které jsme využívali k invazím.“

Silinar uznale pokýval hlavou a chvíli si statného muže v bílé róbě prohlížel.

„A ten druhý?“ zeptal se po chvíli.

„Ten druhý je Pirius.“

„Ten, co na Sieře zabil Myrtila?“

„Ano, přesně ten,“ přikývl Nameron.

„Ale co tu dělá?“

„Možná na Sieře nalezli toho, kterého hledala Sharama s Myrtilem.“

„Darionova syna?“

„Ano.“

„A on se vrátil na rodný svět, aby pomohl svému národu,“ dodal Silinar.

Nameron jen přikývl a sledoval přívaly dalších válečníků.

Vlastně mu to přišlo logické, když napadli svět, který chránili Sirioné.

Dalo se předpokládat, že to jejich bratři nenechají bez odezvy, přestože na sebe nechali čekat déle, než by se slušelo.

Z jeho rozjímání ho vyrušilo zjevení hned několika jeho druhů v čele s Icheles. Pýřila se ve své zbroji, kterou nosívala výjimečně. Jakmile ji spatřil, pochopil, že na jeho rady nikdo nedá a že v nejbližším okamžiku právě z jejích úst vyjde rozkaz k útoku. Jen krátce pohlédl na usměvavou tvář mladého Silinara, který v tom snad spatřoval možnost se blýsknout před vládkyní tohoto světa, než zaslechl jasný povel.

Okolní temnotu protrhla záře mnoha portálů a směrem k osvětleným pozicím nepřátel se vyřítili houfy věrných.

*    *    *

Za zády mu zářil obrovitý rudý ovál, který osvětloval daleké okolí, jako maják přivolávající hladové ke korytu. Xinkros sledoval nezměrnou masu nepřátel vybíhajících z temnoty či ze vzdálených zářivých bran, přelévající se přes vlnitý terén a rozdělující se a slučující s každým vysokým komínem, kterých tu stály stovky. V čele své armády se nemohl dočkat, až ti úchvatní tvorové, rychlí jako vítr, dorazí až k němu a on zarazí chladné ostří do jejich šlachovitých těl.

Prvního démona pozdravil svou zbraní, přesto jej zarazila tvrdost podivného krunýře, který ty tvory chránil. Teprve až druhou, mnohem silnější ranou, jej prorazil a s uši rvoucím pištěním mu tvor zmizel před očima.

Jen ta chvilka nepozornosti, kdy potlačoval nutkání utéct, stačila, že sám pocítil ostrý hrot ve své hrudi.

Takhle si to nepředstavoval.

Namísto, aby počítal mrtvé na straně nepřátel a kráčel po jejich bezvládných tělech, klesal k zemi a zrak se mu pomalu zastíral. Vnímal hluk válečné vřavy i srdcervoucí pištění umírajících démonů, přesto se to zdálo vzdálenější s každou kapkou odcházejícího života. V mžiku vzpomenul na tisíce bitev o narimskou citadelu i několik fragmentů z jeho dřívějšího života, než jej obklopila tma a on si uvědomil, že zde, na tom naprosto cizím a temném světě, skutečně umře.

Mnohokrát přemýšlel nad smrtí i tím, co jej čeká. Durus jim často vyprávěl o tom, jak jejich duše opustí bezvládné tělo a vydá se na cestu k Síním, přestože jí nikdo neukáže cestu. Prý ji každá duše zná a neomylně zamíří ke svému stvořiteli, kde jí bude po čase umožněno prožít další z řady smrtelných životů.

On ale neměl pocit, že by z něj spadla veškerá tíže a mohl tak sledovat své bezvládné tělo, aby následně jako čistá energie prolétal mezi paprsky světla vstříc kráse, kterou žádná živoucí bytost nemůže spatřit. Namísto toho vnímal povědomý chlad, až znejistěl. Nadechl se a ucítil vůni známých květin a stromů, které mu dělaly společnost několik posledních let.

Jeho smích byl tak dlouhý a hlasitý, že mnoho jeho druhů si pomalu sedalo na kamenných oltářích a hledělo jeho směrem.

„Už jsem se bál, že jsem opravdu umřel,“ dodal, když se uklidnil.

Slezl z kamenné desky a rozhlížel se kolem po známých tvářích protahujících si tuhá těla.

Ty pohledy poznával.

Byly podobné těm, když prohráli boj o citadelu, přesto v mnohém jiné. Tehdy stáli proti mužům, které znali možná lépe než sami sebe, a přestože s nimi válčili, vnitřně je považovali za bratry. Ti tvorové tam na tom temném světě ale jejich příbuzní sotva kdy budou.

„Doufám, že teď sejmu alespoň dva,“ pronesl, než se rozeběhl známou cestou k citadele.

To jediné, v co doufal, byla jasně rudá záře portálu, který snad ještě bude otevřen.

*    *    *

Soustředěným pohledem sledoval Ragnar temnotu před sebou, s vědomím, že mnozí z těch, které sem přivedl, a kteří mu věří, nedohlédnou ani do čtvrtiny vzdálenosti co on.

Kdyby mu dříve kdokoliv vyprávěl o tom, že jednou sám pozná cizí světy, usmál by se a starostlivě by pohladil tu blouznící duši. Pokud by mu kdokoliv tvrdil, že lze spatřit vyslance bohů, ano bohů, nejen toho jediného, o kterém byl neochvějně přesvědčen, že neexistuje, možná by se takového pomatence ujal a dopřál mu pokojné stáří.

Jenže to nebyl blud.

V temnotě před ním se odehrával urputný boj jeho mužů s tvory, kteří údajně pocházeli ještě ze vzdálenějších míst, než které dokázaly ozářit hvězdy noční oblohy.

Díky četným zábleskům ohromující energie, to když se mezi sebou střetli nesmrtelní, mohli i ostatní zahlédnout scenérii, kterou jinak přikrývala neprostupným závojem tma. Právě oslnivé záblesky bílého světla na nepatrné okamžiky odhalily nespočetné houfy temných tvorů, přibližujících se jako živý koberec směrem k bojové linii.

Ragnar nikdy v životě neviděl takovou masu těl, tlačících se vpřed, aby z prvních řad pohlédly smrti do očí.

„Tohle je největší a nejpodivnější bitva, kterou jsem kdy viděl,“ poznamenal Larp při pohledu na první linii bojové vřavy, kde na dva tisíce galenských štítonošů svádělo nelítostný boj s temnou hrází.

Už na Narimu si zvyknul, že během bitvy mizela mrtvá těla, aby se probrala na kamenných oltářích, jenže tady bylo vše mnohem rychlejší a v daleko větším měřítku. Jeho druhové mizeli jen okamžik poté, co se jejich těla bezvládně sesula k zemi a u protivníka tomu bylo ještě dříve. Ti opravdu mizeli v jediném okamžiku, mnohdy dříve, než začali klesat k zemi. Jen ozvěna trýznivého řevu, pod jehož silou mnozí utíkali, byla znakem toho, že démon umírá.

Jak by asi musela být vysoká hradba z padlých těl, kdyby nehybná těla zůstávala ležet na bojišti?

„To máš pravdu,“ přikývl Ragnar, který něco podobného spatřil rovněž poprvé, „a jistě bude i nejdelší.“

„Myslíš, že bude trvat déle než nejdelší dobývání citadely?“

Larp měl ještě v živé paměti ty nekonečné stovky dní, kdy nedokázali prorazit pevnou obranu Durových válečníků. To číslo si pamatoval každý, protože už nikdy více netrvalo obléhání takovou dobu.

„Obávám se, že ano.“

„Proč?“

„Hlavou mi koluje mrazivá myšlenka,“ pronesl Ragnar zamyšleně.

„Jaká?“

„Nejsem si jist, zda nepřátelé skutečně umírají nebo jen za doprovodu uši rvoucího řevu těsně před svým skonem mizí pomocí magie někam jinam,“ odvětil Ragnar.

I Larp si uvědomoval, stejně jako ostatní, že jejich prokletí se ve světle posledních dnů ukázalo jako požehnání, že nebýt jejich znovu obživnutí na kamenných oltářích, dávno by prohráli. Nepřítel by se brodil tisícovkami těl a slavil vítězství.

Jenže na bojišti žádných padlých nebylo a výhoda, kterou měl Larp za svou, se najednou pod tíhou Ragnarovy myšlenky zdála bezvýznamnou.

„Myslíš, že i oni se probudí na vzdáleném světě, možná také na kamenných oltářích, jak se to děje nám?“

„Obávám se, že by tomu tak mohlo být,“ připustil Ragnar. „Možná ani neumřou, pouze se ocitnou někde, kde se zotaví a připraví na nový boj.“

Magie byla mocná a Ragnar vlastně ani netušil, zda pro ni platí nějaké omezení. Navíc Rasmus s Durem také pocházeli z Říše Chaosu, a možná tam byl tento druh zmrtvýchvstání běžný.

„Pak to bude nekonečná bitva,“ podotkl Larp, který si v plném důsledku uvědomil, co by tím mohlo nastat.

Bojová linie bude vytlačovaná jedním či druhým směrem, ale vlastně nikdy nenastane okamžik, že by na jedné či druhé straně klesl k zemi poslední voják. I kdyby jich pobili tisíce, za nějakou dobu se tu znovu objeví, zkušenější, rozezlenější a odhodlanější než kdykoliv dříve.

„Doufám, že to ukončí právě oni,“ kývl Ragnar směrem k zábleskům smrtelné energie.

Vidina nesmrtelnosti strávené v nekonečné bitvě s těmi samými tvory nebyla nijak příjemná. Jeho vnitřní klid ale vycházel z přesvědčení, že souboj mezi nesmrtelnými, který se odehrával v dáli pod temným příkrovem tohoto nehostinného světa, bude brzy ukončen. Potom se jejich pohled obrátí právě k boji smrtelných.

„Ty poznáš, zda vyhrávají ti naši?

„To netuším a je mi to jedno,“ přiznal Ragnar. „Vím jen, že jakmile se přestane blýskat pod temnými mračny, bude po boji i na zemi. To, zda vyhráli ochránci tohoto světa, poznáme až podle toho, zda to budeme my, kdo bude sledovat opuštěné bojiště.“

„Tak proč se tu snažíme, když to vlastně nemůžeme ovlivnit?“ zeptal se Larp.

„Možná můžeme,“ zamyslel se Ragnar a pohlédl směrem, kde zcela osamocen bojoval Dargarův strýc. „Kdyby to nemělo smysl, jistě by se tak nesnažil.“

Už několikrát pozoroval jeho úchvatnou techniku boje i sílu magie, kterou mnohdy použil. Byl si jistý, že to nemůže být člověk, přestože má plno rysů, které tomu nasvědčovaly. Ale člověk nemohl přežít útoky nesmrtelných, kteří se k němu slétali, jako k hromosvodu. Každý pochopil, že právě on je hlavním cílem, na kterého se nepřítel soustředí a v zájmu vlastní zdravé kůže se mu vyhýbal.

Ostatně se nezdálo, že by Taleron potřeboval jakoukoliv pomoc.

Ragnar pokaždé, když sledoval jeho urputný boj a neutuchající snahu nepřítele, smést jej z povrchu tohoto světa, vzpomenul na Dargara. Možná bylo jenom dobře, že jej zatím držel Saledor stranou toho všeho. Pokud nepřítel takto reaguje na všechny Siriony, pak se dalo předpokládat, že stejné úsilí by vyvinul i ve snaze zabít jeho dřívějšího chráněnce.

„Takže co dál? Zkusíme na ně vymyslet nějakou lest?“ zeptal se Larp, jehož pohled opět přelétal nad širokou bitevní vřavou.

„Myslím, že nemá smysl nic vymýšlet. Budeme prostě jenom bojovat,“ pronesl Ragnar rozhodně.

„Takže žádné nové rozkazy?“

„Je čas, abych přestal velet a pozvedl Gramran, a opět ukázal nepříteli, jaká moc se v něm skrývá.“

Po těchto slovech pozvedl Ragnar mocný meč nad hlavu a v jeho okolí se začalo ozývat hromové: „Rasmus! Rasmus! Rasmus!“

*    *    *

Už od začátku z toho neměl dobrý pocit.

Vlastně pokaždé, když někdo přišel s nečekaným útokem, bez kvalitní a promyšlené přípravy, skončilo to stejně. Alespoň na Mauriu to bylo pravidlem.

Nepamatoval jediný narychlo vymyšlený plán, který by přinesl požadované ovoce. Nepřítel své hranice hlídal pečlivě a nejinak tomu bylo i v případě čerstvě otevřených portálů, kterými se na Maurius hrnuly davy válečníků ze vzdálených světů.

Jeho hlasu ale už dlouho nikdo nenaslouchal.

Dokonce i mnozí z mladých, kteří o Mauriu věděli jen z vyprávění nebo z povzdechů bohyně nad neschopností ovládnout jeden z mnoha prostých světů, na něj hleděli s opovržením. Byl pro ně jen další mudrlant, který dokola opakoval, že se něco nepovede.

To, že měl pravdu, upadlo v zapomnění stejně rychle, jako padaly hlavy jeho velitelů.

Uvědomil si, že by měl smutnit nad osudem odvážné Icheles, která stanula přímo proti Taleronovi. Snad to byla nezdvořilost od věhlasného Siriona, když jí nedopřál čas vyřknout další větu a bez zaváhání jí setnul hlavu. Nečekal ani, až její tělo zmizí a mocným kouzlem odhalil ostatní Edofeininy Vyvolené, kteří jen stěží prchali z míst, která s sebou přinášela smrt.

Nameron se domníval, že se podařilo uniknout následnému pronásledování Alaneirisiných šampionů i někomu dalšímu v jeho postavení, ale spatřil kolem sebe jen hrstku adeptů, kteří se v bázni dali na úprk mnohem dříve než zkušení šampioni.

Ani on na nic nečekal. Jakmile uzřel hlavu Icheles volně letící prostorem, automaticky pronesl těch několik vět, které nepoužil poprvé, a vytratil se.

Nemusel u toho přímo být, aby věděl, co bude následovat.

„Jak to, že ji ten člověk zabil?“ Hořekoval jeden z adeptů, který nemohl uvěřit nečekanému obratu.

„Možná proto, že to obyčejný člověk nebyl,“ odvětil Nameron, aniž by přestal sledovat oranžovou záři v dáli.

Sám byl překvapen, koho to Taleron na Maurius přivedl. Nebyla to jedna rasa z konkrétního světa, ale směsice nejrůznějších válečníků, které posbíral cestou. Možná vybíral jen ty nejlepší. Jistě to plánoval mnoho zdejších let a koordinoval útok s vyslanci bohyně Alaneiris. Nameron nepochyboval, že právě proto jim to trvalo tak dlouho.

Jak byla Icheles naivní, když si myslela, že tuto armádu rozdrtí jediným útokem za přispění většiny zdejších démonů. Možná tu její duše stále někde je a sleduje masakr, který započal Taleron se svými zabijáky.

„Co tím myslíte, že to není obyčejný člověk?“ zaslechl Nameron údiv jednoho z adeptů.

„Už mě nebaví pořád někoho varovat nebo mu něco vysvětlovat. Pokud si myslíte, že by Icheles zabil někdo ze smrtelnch, pak hurá na něj. Pokud v těch dutých hlavách máte alespoň trochu důvtipu, rozletíte se trhlinami na okolní světy a přivedete sem každého, kdo unese meč.“

Nemusel dodávat jediné slovo a adepti začali jeden po druhém mizet.

Byla to zvláštní chvíle, kdy na jednu stranu vřel hněvem nad zbytečně prohraným bojem, na tu druhou ho hřálo vědomí, že přežil a nyní konečně alespoň někdo poslouchá jeho rozkazy.

Už se chtěl rozletět na sever, když se k jeho překvapení nedaleko něj zjevil jeho přítel Nerinar, který měl být součástí útoku na druhou armádu, vedenou Piriem.

„Koukám, že i u Vás to bylo rychlé,“ poznamenal Nerinar, jako by jej nic z toho nepřekvapilo.

„Icheles si hrála na nezranitelnou,“ odvětil stroze Nameron.

„Předpokládám, že ji Taleron vyvedl z omylu,“ zhodnotil Nerinar.

„Stihla ho jen jednou urazit a bylo hotovo.“

„Pirius se s námi také nemazlil.“

„To jsi zbyl jediný?“ znejistěl Nameron.

„Stačili jsme utéci ve větším počtu, ale démoni to mají spočítané. A co u Vás?“

„Zbyly sotva dva tucty adeptů, které jsem vyslal do okolních světů pro posily. Ostatní to mají za sebou,“ odvětil Nameron a opět pohlédl k rudožluté záři v dáli.

Dobře věděl, že se tam stále bojuje, že tisíce démonů pokračují v nesmyslném útoku. Možná stále ještě věří, že vyslanci jejich bohyně se někde objeví a zasadí nepříteli zdrcující ránu. Jistě se tak stane, ale k jejich smůle ne nyní a ne tady. Do jednoho budou pobiti, aby se po nějaké době objevili na svých korinech, jako o řád nižší bytosti.

Nerinar souhlasně pokýval hlavou nad Nameronovými slovy. Vlastně byl rád za jeho důvtip i klid, se kterým dokázal rychle vyhodnotit i tu nejobtížnější situaci.

„Chceš vystavět pořádnou obranu?“ zhodnotil, při pohledu na odhodlanou tvář svého přítele.

„Přivedu sem každého, koho budu moci, abych získal Maurius nazpět.“

„Nebojíš se, že přijde nějaký další pověřenec, který ti obratem vezme velení?“

„Myslíš jako Icheles nebo Myrtil? Jen ať si přijdou, s radostí jim to tu přenechám.“

„Tak proč se chceš tolik angažovat?“

„Protože jedna věc je nedobýt kontinent lidí a druhá věc je ztratit celý Maurius. Nerad bych stál před navrátivší se Paní a snažil se jí vysvětlit, proč jsem nepodnikl potřebné kroky k obraně tak důležitého světa, na který jsou bránami napojeny desítky dalších světů její nově vznikající říše.“

„Z toho bychom se asi nevylhali,“ připustil Nerinar.

Ostatně věděl, že by se sotva dostal ke slovu, aby se mohl případně hájit. Edofeina se nikdy nebavila s nikým, kdo upadl v nemilost. O tom věděl každý z jejích Vyvolených své.

„Na úpatí severních hor vystavím obranu, přes níž neprojde jediný smrtelník. Ty naopak zkus vymyslet, čím zdržíme Talerona s Piriem.“

„Už jsem se bál, že po mně budeš chtít vymyslet něco, čím je zabít.“

„Pochybuji, že bys v řádu dní nalezl úlomky kladiva Galaranu, které jiní hledali celé generace.“

„I tak se mi ten úkol zdá nemožný.“

„Jinou možnost ale nemáme. Pokud budou v čele armád, sotva kdy je porazíme.“

Nerinar jen pokýval hlavou.

Možná půjde vymyslet nějakou lest, kterou by dokázal Siriony zdržet nebo ještě lépe, kterou by je donutil opustit Maurius. Na to ale nebude stačit kouř ze sušených listů nievelu, který zostří mysl. Bude se muset uchýlit do temnoty a ticha, aby mohl svou mysl soustředit jediným směrem.

„Já zatím nechám sledovat postup armád a občas jim do cesty vložím nějakou nepříjemnost. Přesto si nedělám iluze nad tím, že bych jejich postup zásadním způsobem zdržel. Máš jen několik dní, než dorazí v plné síle k severnímu pohoří, kde na ně budu čekat se vším, co se mi podaří posbírat.“

„Zkusím něco vymyslet, ale moc na to nesázej. Budu rád, když zaměstnám jednoho z nich. Oba najednou sotva zvládnu,“ poznamenal Nerinar.

„V tom případě nás zkus zbavit Piria.“

„Ujednáno,“ přikývl Nerinar a v dalším okamžiku zmizel.

Nameronův pohled se opět otočil k žlutorudé záři.

Nemusel nijak zvlášť namáhat zrak, aby věděl, že marná snaha démonů se pomalu chýlí ke konci. Vnímal jejich prosby i smrtelné steny, když opouštěli tento svět.

Čas démonů na Mauriu byl u konce.

Dobře věděl, že jich více nebude moci použít. Za prvé mu už další nikdo nepošle a za druhé se z velké části Mauria musela stáhnout Mathé. Ani ona sama nechápala, jak je to možné, ale patrně v tom měli prsty Sirioné. Možná nalezli kouzlo, kterým ji omezovali a dokázali zmenšit. Pokud tomu tak je, může Mathé brzy zmizet nadobro. Potom by žádný démon neopustil nitro tohoto světa.

Jejich síla by byla k ničemu.

*    *    *

Byla to první velká bitva na starém kontinentě, které se účastnil od ústupu na Alesii. Možná o to více byl zklamán, že skončila rychleji, než očekával. Nebyl bláhový, aby se domníval, že nepřítele jednou provždy porazili. Jistě, jako mnohdy předtím, vyslal omezený počet vojáků, aby zjistil sílu nově příchozích armád, a nyní kdesi na severu staví pevnou obranu nebo připravuje mnohem silnější útok.

Přesto kromě drobného zklamání cítil Keril především naději.

Rozhlížel se kolem s pokorným vděkem za pomoc, kterou jeho národu přinesla tato nesourodá armáda složená z nejrůznějších bytostí. Vždyť mohli být kdekoliv jinde a užívat si krás života, namísto pokoušení smrti na úplně cizím světě, která zde číhala na každém kroku.

„Také se mi chce radovat a plakat zároveň,“ zaslechl hlas milované ženy.

Opět mu četla myšlenky a opět mu to nevadilo.

Oproti jiným v tom spatřoval spíše výhody než nevýhody. Nikdy nic před Lineou neskrýval, a naopak si užíval okamžiků, kdy splnila jakoukoliv jeho nevyřčenou touhu.

Pouze přikývl, aniž by se v sobě pokusil utlumit emoce, které jej tak nečekaně přepadly.

Býval považován spíše za studený čumák, v němž se sotva někdo vyzná, mlčenlivého zamyšleného samotáře, který stále nad něčím dumá. Jen Linea věděla, že tomu tak není a nyní jí hřálo, že mohla opět na tu krátkou chvíli spatřit něco z toho, co její choť jinak tak mistrně skrýval. S hrdostí vnímala každý záchvěv jeho duše, onu nepopsatelnou radost i odpovědnost, která bedlivě stála v pozadí.

Z jejího blaženého rozpoložení jí vyrušil až přílet obrovitého rudého draka.

„Je tu náš princ,“ pronesla ke Kerilovi a jeho družině.

„Asirius?“ vyslovil jméno, které znal každý.

„Ten černovlasý mladík,“ kývla směrem k dospívajícímu muži.

I kdyby mu to neřekla, poznal by ho. Vždyť byl tak podobný jejich milovanému králi.

„Léčitel,“ pronesl Keril, který na vlastním těle pocítil jeho zázračnou moc.

Dříve byl hrdý na své šrámy, které utržil v důležitých bitvách. Připomínaly mu, že život není zadarmo a smrt přichází nečekaně a nemilosrdně. Přesto, jako by po zásahu moci mladého prince nezmizely jen jizvy, ale zesílilo v jeho hrudi teplo energie, která mu dodávala sílu i kuráž.

„To byl až jeho druhý zázrak,“ odvětila Linea.

„Opravdu zatlačil temná mračna daleko nad moře?“ zeptal se Manot, který jako mnozí jiní slyšely jen ozvěny jeho slávy.

„Ano,“ přikývla Linea, „už je nelze spatřit z alesijských břehů.“

Doposud stála klidně a se zájmem sledovala mladého muže, který si chvíli prohlížel okolní válečníky, než vzhlédl vzhůru a pozvedl paže.

„To je úžasné“ hlesla, když jí magie odhalila sílu proudů rotujících kolem jejich prince.

Neznala to kouzlo a vlastně ho ani neviděla promluvit. Stál tam tiše a jen pohlédl k temné obloze, která se v tu ránu protrhla, aby mračna překvapivě velkou rychlostí mizela v dáli. Po dlouhé době se nad Arsií objevila hvězdná obloha a stříbřité paprsky měsíce ozářily nehostinnou krajinu, změněnou k nepoznání.

Linea ani Keril tím obrazem nebyli šokováni. Jako jedni z mála viděli několikrát, jak se změnil ráz krajiny jejich rodného kontinentu. Při útocích na hordy démonů navštívili desítky míst a všechna vypadala stejně. Tam, kde dříve rostly bujné lesy, či kvetly barevné louky, zela mrtvá zem plná nejrůznějších děr a homolí, snad průduchů, které byly součástí propletených podzemních chodeb ztrácejících se hluboko v zemi.

„Bude trvat mnoho let, než tu zase něco poroste,“ posteskl si Keril.

Nejednou o tom hovořil s mnohými, kteří se účastnili výprav na Arsii a stejně jako oni dospěl k názoru, že bude trvat dlouho, než se kouzelnicím podaří vrátit zemi sílu plodit a oni sklidí první její dar.

„Nebude,“ pronesla Linea, aniž by přestala sledovat následníka trůnu.

Opět nemluvil a snad jen gestem hladil zem, která pod jeho mocí oživla a navracela krajině dřívější ráz.

„Zázrak třetí,“ vyřkl Keril při pohledu na zelený koberec rozlévající se krajem, i na stromy, které se vztyčily během jediného mrknutí oka.

„Jak to dělá?“ zeptal se Manot, který také nemohl uvěřit vlastním očím.

„Tak to opravdu nevím,“ přiznala Linea.

Sama se považovala za velmi schopnou kouzelnici, možná proto si až velmi dobře uvědomovala rozdíl mezi ovládáním energií, ať již ve formě střel nebo léčivých aur, či kouzlením hmotných věcí. Ale vykouzlit něco živého nebo vdechnout život tam, kde byla jen temnota a smrt, to bylo mimo hranice jejího chápání.

Teprve nyní si Keril uvědomil, že tento kraj zná.

Dříve tu několikrát byl, přestože tu chyběly cesty a dvě vesnice rozprostírající se na vrcholcích vzdálených kopců. A dal by ruku do ohně, že to tu vypadá téměř stejně, jak si to sám pamatoval.

*    *    *

Asirius s uspokojením sledoval, jak mnozí, kteří zůstávali v týlu postupující armády, chladí svá těla v ledové řece či si lehají do voňavých luk.

Jen krátce pokýval směrem k Taleronovi, jako by to bylo to nejmenší, co mohl vykonat a sám si lehl do trávy s pohledem upřeným k nepřebernému množství hvězd.

První krok se vydařil a on s uspokojením zavřel oči.

Kráčel šedým prostorem jistě a pevně, jako někdo, kdo zná každý jeho kout, každé jeho tajemství.

Když se šedá mlha rozplynula, stál na hřbetě černého draka, který letěl nad nedozírným lesem, snad vstříc další prostorové trhlině, navigován Rasmovými pokyny.

První si jeho přítomnosti všiml sám Ardrachorn. Možná by se i lekl, když na svém hřbetě ucítil váhu někoho dalšího, kdyby zároveň s tím nepocítil klid.

Byla to stejná aura, kterou kolem sebe vyzařoval Darion, přesto mnohem intenzivnější.

„Jak se vede bratrům?“ zeptal se Darion, když jako druhý postřehl, že mají společnost.

„Myslím si, že si osvobozování Mauria užívají,“ přiznal Asirius.

„Vrátili jste se na Maurius?“ podivil se Darion.

„Ano.“

„A co tamní lidé?“ zeptal se, aniž by ve svém hlase dokázal skrýt obavu nad jejich osudem.

„Uchýlili se na Alesii, kde jim v obraně pomáhali vyslanci bohyně Alaneiris vedení Hereonem. Teď společně s armádami ze Sierry a Narimu postupují Arsií na sever.“

„Díky Alaneiris,“ pronesl Darion s pokorou.

Věděl, co pro ni vykonal, přesto nyní děkoval její moudrosti. Nemusela pomáhat národu, o kterém mnoho nevěděla. Mohla být nečinná, jako ostatní. Tím že na Maurius vyslala svého nejlepšího, riskovala mnohé a jistě si proti sobě poštvala nemálo mocných bohů. Přesto tuto oběť podstoupila, aby splatila starý dluh, který k Darionovi měla.

„Donutil jsem černá mračna k ústupu a části zničené krajiny jsem vrátil život,“ pronesl Asirius s uspokojivým výrazem.

„Obnovil jsi zemi?“ zeptal se Rasmus, kterého tato poznámka zaujala.

Znal několik opravdu dobrých pastýřů a věděl, že obnova krajiny není nijak jednoduchá záležitost. Často museli používat složité kombinace několika kouzel a modliteb, aby obnovili vegetaci. Přesto za stvořením, byť jednoduchého života, byly pouze přímé modlitby k bohu, který jako jediný dokázal skutečně tvořit a vdechovat život.

„Ano,“ přikývl Asirius, „lesy, louky ale i řeky a tůně.“

„Je v těch lesích zvěř a v řekách ryby?“ zeptal se Darion.

Zdálo se to jako nevinná otázka, přesto tím vědomě zaujal pozornost někoho jiného. Několikrát už s Rasmem hovořil na téma Asiriovy výjimečnosti a nyní tušil, že odhalí jeho další vlastnost, kterou mají pouze bohové.

„Jistěže ano,“ usmál se Asirius.

„Už mi věříš?“ pohlédl Darion k Rasmovi, který s oněmělou tváří sledoval Asiriův úsměv.

Darion měl pravdu, když mu tvrdil, že je jeho syn výjimečný, že sice pochází z lůna Sirionů, ale Sirionem není. Sám byl přesvědčen, že je bytostí mnohem vyšší a Rasmus to nyní vnímal stejně.

Už dříve mu vrtalo hlavou, jak se může Asirius zhmotňovat na tak vzdálených místech a navštěvovat otce a matku v době, kdy sám putuje Říší Středu se svými strýci, nebo jak mohl holýma rukama tvarovat prahmotu. Ale tvrzení, že dokázal obnovit svět i se zvířaty, mu skutečně vyrazilo dech.

To by znamenalo, že jakkoliv zpustošený svět by měl stále naději.

„Věřím,“ přikývl Rasmus po chvíli zamyšlení.

„Čemu má věřit?“ zeptal se Asirius.

„To není důležité,“ odpověděl Darion, „ale to, co ti teď řeknu, důležité je. Jakmile moji bratři osvobodí Maurius, zavři temnou bránu v propasti a poté se na Khargalornově hřbetu vydej k mlhovině, o které jsme spolu mluvili.“

Asirius mlčel.

Už o tom několikrát přemýšlel, ale znovu opustit přátele se mu nechtělo.

„Nikoho jiného s sebou vzít nemůžeš,“ pokračoval Darion, při pohledu na Asiriovu vážnou tvář. „Mlhovina by ho beztak nepropustila.“

„Musím ještě pomoci mámě. Dřív nikam neodejdu.“

„Adriela se o sebe dokáže postarat,“ nesouhlasil Darion.

„Proti nim ne,“ zavrtěl hlavou Asirius.

„Proti komu ne?“ zpozorněl Rasmus.

„Proti nim,“ zopakoval Asirius a rozpřáhl ruce.

„Máme tě obejmout?“ zeptal se Darion.

„Uvidíte to sami,“ odvětil Asirius a vyčkal, až ho oba obejmou.

Darion nikdy nic podobného necítil a Rasmus si nebyl jist, zda jej náhodou neobklopila moc jiného boha. Chvíli jim trvalo, než se přestali zabývat tím, jak je to možné a plně se soustředili na dění kolem.

Dokonce, když se Rasmus ohlédl k Darionovi, který stál vedle něj, jen krátce si pokynuli, jako by byli opravdu přeneseni na jiné místo a patrně i v jiném čase, přesto neviditelní pro kohokoliv, kdo se kolem nich nacházel.

Přihlíželi poslednímu odporu původních obyvatel, které Rasmus bezpečně poznával, přesto byl překvapen jejich malým počtem. Možná vidí opravdu jen poslední fázi bojů, kdy královny padly a na bojišti zůstaly jen tisíce nejlepších, v jejichž středu proměňovala Adriela jinak pěkný den v samotný konec světa.

S hrdostí nad bojem Valdorových následovníků sledoval jejich neodvratitelný skon i osamělost Asiriovy matky, která poprvé vytáhla meč a společně s dlouhou holí započala dech beroucí boj.

Uvězněna v pohyblivém kruhu nepřátel nepřestala trestat svou zlobou i ty vzdálenější, na které dopadala smrtelná kouzla nejrůznější intenzity a barev. Teprve v tuto chvíli se objevili tvorové, které měl snad Asirius na mysli.

Ani Rasmus nepochyboval o tom, že jsou Vyvolenými jiného boha, mocní v silném těle, připraveni stejně dobře na boj, jako na obranu proti magii. Síla kouzel, ničících smrtelné i krajinu kolem, se o ně jen otřela, aniž by jim způsobila jediné zranění. To dokázal pouze Adrielin meč, který tu a tam proniknul jinak neprostupnou obranou.

Vidina zmizela a Rasmus sledoval Darionovu zamyšlenou tvář i starostlivý Asiriův pohled.

„Nevím, jak to skončí, ale proti jejich přesile se nemůže bránit věčně. Proto tam musím být, abych jí pomohl,“ dodal Asirius.

„Víš, kdy se to stane?“ zeptal se Darion.

„Ne, ale podle všeho dříve, než tam dorazíte.“

„Dokážeš je zdržet, než tam doletíme?“

„Ano, tati, dokážu,“ odpověděl rozhodně.

I to už viděl ve svých vizích. Jak stojí v blízkosti své matky a svou mocí nedovolí nikomu, aby jí pozřel. Přesto ani tehdy nespatřil příchod svého otce nebo Rasma.

„Pak ji chraň, dokud to bude možné,“ pronesl Darion a pohlédl k Rasmovi. „Ať Ardrachorn letí nejrychleji, jak dokáže. I kdyby měl na Tarun dopadnout v naprostém vyčerpání.“

*    *    *

Silný vítr se opíral do masivních hor oddělujících severní ledovou planinu od zbytku kontinentu. Samaron díky zobrazení modelu od kouzelnic věděl, jak to tu dříve vypadalo, i že na dohled od pohoří bylo vybudováno pyšné opevněné město, které jako první poznalo sílu nepřítele.

Po Tursianu nezbylo víc než několik mohutných základů, mezi kterými vyrostly vysoké průduchy přivádějící do podzemních komplexů budovaných démony vzduch.

Druhý šampion bohyně Alaneiris stál na vrcholu nejvyšší hory zahalen závojem neviditelnosti a jestřábím pohledem sledoval vše, co se dělo pod ním.

Nepřítele nemusel hledat dlouho, vlastně šel najisto.

I on, pokud by velel armádě, by před početným nepřítelem hledal místo, kde by mohl vybudovat kvalitní obranu poskytující mu výhodu. K tomuto účelu bylo pohoří ideální. Vždyť i Darion je využil v prvních chvílích války a nyní se nepřítel pokoušel o to samé.

„Budují obranu v horách?“ zazněl mu v mysli známý hlas.

„Ano, Hereone, podívej se sám,“ odvětil Samaron a cítil, jak skrze jeho zrak sledují snahu nepřítele i jeho sestry a bratři.

„Nepochybně přivedli na Maurius posily,“ poznamenal Hereonův hlas.

„Jsou velmi opatrní,“ přikývl Samaron, „jen na krátko otevírají portály na desítkách místech a propouštějí jimi skupinky válečníků nepřesahující tisíc bojovníků. Pak je navádějí do míst, kde v pohoří budují valy.“

„Od severní brány posily nepřicházejí?“ podivil se Hereon.

„Zatím ne,“ odvětil Samaron.

„Dobře, Samarone, buď na stráži,“ bylo to poslední, co od svého přítele slyšel, než jej opustila přítomnost jeho sester a bratří.

Opět zůstal sám, obklopen větrem přicházejícím ze severu a temnými mračny, která se rozprostírala, kam až dohlédl.

Pozorně sledoval to snažení smrtelných, kteří konali na příkaz nesmrtelných, a přemýšlel, kdo jim vlastně po poslední bitvě velí. Mnoho Vyvolených padlo, a pokud někdo zůstal, jednalo se spíše o adepty. On už ale spatřil hned několik desítek nově příchozích šampionů, kteří přiváděli části armád z cizích světů. Vypadalo to, že sem nepřítel stahuje každého, koho může postrádat v okolních světech.

Proč ale zatím nepřicházejí posily od propasti?

Copak nikdo z Říše Chaosu nehodlá pomoci svým druhům ochránit svět, který pupeční šňůrou spojuje dvě Říše a na který jsou napojeny další stovky dobytých světů? Co když nepřítel svou hlavní útočnou sílu teprve spřádá právě na Tephosu a jeho příchod bude kolosální a pro postupující armády spojenců i osudový?

Zamyšlen nad silou nepřítele, téměř přehlédl tucet adeptů letících těsně pod ním, kolem štítu nejvyšší hory. Snad byli ukolébáni přítomností mocných ochranných kouzel, že se ani neskrývali, snad se domnívali, že pokud by se sem někdo z jejich nepřátel vydal, byl by ihned vyzrazen. Jejich magická obrana ale nebyla tak účinná, jak si jistě představovali. Dosahovala právě a jenom pod vrchol nejvyšší hory.

Zaujat přítomností většího počtu adeptů směřujících opačným směrem, než kde se budovala nová obranná linie, rozletěl se stejným směrem těsně nad magickou kopulí.

Jejich let se brzy stočil k jihu a opustil chráněné území Surmanského pohoří. Přestože i oni zmizeli pohledům smrtelníků, jejich let se výrazně zpomalil. Nepochybně předpokládali, že by i jejich nepřítel mohl mít všude kolem své špehy, kteří mapují pozici jejich armády.

Samaron nemusel používat žádné kouzlo, aby je neztratil, jen prostý čich, který ho okamžitě varoval, jakmile se mu adepti o něco vzdálili či změnili směr svého letu. Jak předpokládal, nerozdělili se, aby se stali svědky postupujících armád nepřítele, ale společně zmizeli v jednom z vysokých průduchů.

Se Samaronem v závěsu dospěli do ohromné podzemní jeskyně, jejíž hloubka Samarona překvapila. Připomínala mu obrovitý trychtýř, jehož dno se ztrácelo hluboko v nitru tohoto světa. Klesal v závěsu za pronásledovanými a pomalu si začínal uvědomovat, že tento útvar nevytvořila příroda, ale pravděpodobně magie někoho, kdo s ní měl konkrétní záměr.

Téměř dokonale hladké stěny se začaly rozestupovat, až utvořily zrcadlový odraz trychtýře blíže povrchu. Na samém dně pak čtyři tucty Vyvolených upravovaly dno podobně, jak primitivní lovci zdokonalovali jámy pro lov velkých zvířat. Tisíce ostrých hrotů směřovaly vzhůru, lesknoucí se ve fialových světlech zavěšených na okolních stěnách.

Byla to prostá past, ale pro koho?

Pro armádu procházející nad stropem propasti, který by byl na pokyn adeptů stržen?

Tak široká ale propast zase nebyla, aby pojmula celou armádu, která se beztak přesouvala v pochodových útvarech. I kdyby byl strop stržen v příhodnou chvíli, uvízlo by v připravené pasti jen několik stovek vojáků. Navíc si byl Samaron jist, že by to díky přítomnosti alesijských kouzelnic, nemuselo skončit jejich smrtí.

Čím více nad tím přemýšlel, tím více pochyboval o tom, že by zde tolik nepřátelských adeptů připravovalo něco, co zahubí jen několik stovek smrtelníků. Co když byla tato past přichystána pro někoho konkrétního?

Samaron během svého přemýšlení spatřil někoho, koho by zde rozhodně nečekal.

Na Nerinara narazil už několikrát, dokonce věděl, že patří mezi hlavní Edofeininy správce tohoto světa, přesto mu doposud pokaždé dokázal proklouznout mezi prsty jako kluzký úhoř, který zmizí vždy, když se schyluje k boji. Jeho přítomnost znamenala, že zdejší dílo má mnohem větší význam než jen budování pouhé pasti.

Nejprve uvažoval o tom, že rovnou zbortí strop, ale tím by nikoho z přítomných nezahubil a docílil by jejich větší opatrnosti v dalším konání. Nakonec zavřel oči, aby vyhledal svého přítele. Nešlo mu o tuto smrtící propast nebo o těch několik podřadných adeptů, hodlal ulovit Nerinara.

Když otevřel oči, věděl, že za několik okamžiků ozáří jeskyni tucet jeho sester vedených Hereonem. Nemusel se ohlížet na přesilu nepřátel a pomalu začal klesat až na samé dno, kde Nerinar udílel pokyny svým věrným.

Před každým jiným by se nejdříve zjevil, aby mu mohl dopřát přípravu před bojem. Slizký úhoř by toho ale okamžitě využil k úniku.

Proto se zjevil teprve ve chvíli, kdy jej pevně chytil pod krkem.

*    *    *

První bitvy byly vyhrané.

Taleron donutil nepřítele ustoupit za rovník Arsie a připravil past pro ty, kteří z jihu prchali před armádou vedenou Piriem. Po temných mračnech na jižní polokouli nezbylo ani památky a Asirius celé dílo dokonal, když vrátil krajině i oceánům jejich dřívější podobu.

Přesto ještě nikdo neslavil, nikdo se nechystal k brzkému osídlení starého kontinentu, nad nímž měla stále nadvládu druhá strana. To jediné, na co každý myslel, byly další boje, které teprve přijdou.

Přesto v táborech vystavěných nedaleko rovníku panovala dobrá nálada. Vojáci odpočívali a nabírali sil pod hřejivými paprsky slunce, vědomi si toho, že cíl je ještě daleko.

Mnozí se družili do malých skupinek a předávali si čerstvé zkušenosti s bojem proti těm šlachovitým stvůrám. Na stráži před nevítanými hosty byly kouzelnice a vyslanci bohyně, k níž konvertovalo nemalé množství bojovníků.

Plán byl prostý; hlavní síly projdou kolem západní části Středozemního pohoří dále na sever, kde se rozdělí a část pod Taleronovým velením dojde podél řeky Arany až k místu, kde se skvělo dřívější centrum západu, Arinot. Odtamtud bude postupovat přímo na sever přes Tursianskou tironii až k Surmanskému pohoří.

Piriova armáda naopak obejde Středozemní pohoří z východní strany podél Velkého jezera, až přijde pod Surmanské pohoří z jihovýchodu. Právě v širokém pásu hor se podle posledních zpráv snaží nepřítel vybudovat celistvou obrannou linii.

Taleron seděl na kraji nově vzrostlého hájku a kochal se pohledem na mraveniště, které vypadalo, jako by ho zde hmyz budoval po mnoho let.

To, co dokázal Asirius, bylo úžasné i z pohledu někoho, kdo vládne magií mocnější než kdokoliv místní. Možná právě proto v tom spatřoval jistou božskost, která se jejich synovci nedala upřít. Ostatně právě proto v tom neviděl prostý boží zázrak, jak se domnívalo mnoho zdejších, ale mnohem více. Konečně chápal, proč se bohové Říše Chaosu snažili Asiria nalézt a děkoval prozřetelnosti, že se jim to nepodařilo. Kým by se potomek Adriely a Dariona stal, kdyby na něj působili a ovlivnili jeho chápání světa, kdyby mu zcela přestavěli žebříček hodnot. Možná by stejně rychle, jak nyní dokáže tvořit, uměl i ničit.

„Úchvatné, že?“ zaslechl hlas svého bratra, který si sedl vedle něj do trávy.

„O to více jej musíme chránit,“ pronesl Taleron zamyšleně.

Jistě se brzy po celém prostoru roznese, že se na Mauriu nacházejí Sirioné a pokud se k tomu přidá i zvěst o jejich chráněnci, možná budou muset vzdorovat mnohem početnějšímu nepříteli, než o kterém nyní vědí.

„Neboj, dám na něj osobně pozor,“ snažil se jej uklidnit Saledor.

Bylo jen dobře, že se jejich bratr doposud neúčastnil vlastních bojů a zůstával v bezprostřední blízkosti Asiria. I Taleron by nejraději zůstal v jeho blízkosti, ale na poslední válečné poradě se zavázal k tomu, že povede sdruženou armádu až k severním horám. Navíc nějak cítil, že jeho přítomnosti mezi odvážnými muži bude zapotřebí.

„Vím, že na něj dáš pozor,“ přikývl, „jen asi počítej s tím, že se časem stane hlavním cílem, o který nepříteli půjde.“

„Raději zemřu, než bych předstoupil před Adrielu a sdělil jí, že jsem nedokázal ochránit jejího syna,“ odvětil Saledor.

Taleron jen přikývl.

Nebylo zvykem, že by Saledor mluvil takto vážně a vsázel svůj život na obranu jiných. Jistě tím mínil i možnou past, kterou Edofeinin nohsled Nerinar se svými druhy připravoval s největší pravděpodobností právě pro Asiria. Sice zatím nepromluvil jediné slovo, ale tato možnost se přímo nabízela.

Ona to z něj Alaneiris nakonec stejně dostane.

„Navíc se u severního pohoří opět setkáme, takže jej můžeme chránit všichni.“

To byla pravda.

Alesané nechtěli zůstávat stranou a jen doufat, že se cizím armádám podaří osvobodit jejich svět. Nejvyšší rada Alesie rozhodla, že jejich armáda zaútočí na severovýchodní pobřeží, odkud zahájí svůj postup po severním okraji Velkého jezera až k Surmanskému pohoří, kde se připojí k Piriově armádě.

„Byl jsem překvapen rozhodnutím Alesanů, zapojit se do tažení po Arsii,“ přiznal Taleron.

„Já ne,“ zavrtěl hlavou Saledor. „Nějaký čas se už mezi nimi pohybuji, a tak silný a rozhodný národ jsem ještě nespatřil.“

„Vím, že jsou výjimeční, jen mi přijde zbytečné riskovat jejich vzácnými životy. Je přece mnohem prozřetelnější pro útok využívat narimských, kteří beztak znovu obživnou.“

„Chápu jejich rozhodnutí. Po mnoho desetiletí bojovali proti Edofeině a přesto je nedokázala zlomit. Konečně mají možnost jí to příkoří nejen vrátit, ale mají jedinečnou příležitost osvobodit celý svůj svět. Rozumím tomu, že nechtějí, aby to udělal někdo za ně. Musí u toho být, aby si vážili sami sebe.“

„Asi máš pravdu,“ zamyslel se Taleron. „Jen mi je líto za každého padlého, i proto, že Ilidius nestvořil lepší rod lidí.“

„Vím, že i on by souhlasil s tím, aby o svůj osud bojovali,“ nepochyboval Saledor.

„Jejich smrt je krokem k dalšímu rozvoji,“ zopakoval Taleron Ilidiova slova, která k němu jednou pronesl, když se ho ptal, zda jej nemrzí, že se jeho lidé dožívají tak krátkého věku.

„Přestože si to neuvědomují, je to jejich největší přednost.“

„Tihle mají ale mnohem více předností.“

„Tak je nech, aby to ukázali i Edofeině či nově příchozím,“ pronesl Saledor. „Pokud se nám podaří vytlačit veškeré tvory z Mauria, a já jsem přesvědčen, že právě s Alesany se to podaří, pak to pomůže i stovkám okolních světů, které Edofeina uzurpuje. Odstřihnutím zdejší brány umožníme ostatním nabrat sílu a povstat.“

„Nepochybně máš pravdu, bratře,“ přikývl Taleron a pomalu vstal.

Zkušeným okem se rozhlížel po táboře válečníků nabírajících sílu k další cestě a novému boji.

V dřívějších dobách viděl mnoho ležení, ale toto bylo výjimečné. A nebylo to pouze přítomností krásných žen, které dokázaly po vyřknutí několika slov splnit téměř jakékoliv přání velitelů. Cítil nejen sílu, ale i odhodlání jednou provždy zahnat nepřítele pryč z tohoto světa. I v něm zrála ta touha, byť netušil, kde se v něm brala. Možná to byla další vlastnost, kterou měl Asirius. I on již v jeho přítomnosti pocítil zvláštní energii, tu bezednou studnici odvahy a naděje, z níž mohl čerpat každý.

„Vracíš se na Alesii?“ zeptal se Saledora, který také vstal.

„Ne,“ zavrtěl hlavou jeho bratr, „letíme s Asiriem k severovýchodnímu pobřeží, kde otevřeme portál pro vstup třetí armády.“

„Buďte opatrní,“ přikývl Taleron a vydal se pevným krokem ke svému stanu.

„Ty také, bratře,“ pronesl Saledor, než se vydal opačným směrem, kde ve stínu vzrostlých listnatých stromů odpočíval Quint s Asiriem.

*    *    *

Podrobný plán postupu tří armád byl domluven a většina přítomných velitelů se začala přesouvat ke svým jednotkám. Zítřejšího rána se dají do pohybu všechny armády a vyrazí směrem k Surmanskému pohoří.

Pirius už měl také nasednout na Nemetis a vyrazit na jih ke své armádě, ale nijak nespěchal. Byl si vědom toho, že na hřbetě své oblíbenkyně tam doletí za velmi krátkou dobu a před odletem se chtěl ještě domluvit s Taleronem, jak si budou předávat zprávy a kde se pod severním pohořím rozprostřou jejich armády, než se rozdělí do několika proudů a vstoupí jednotlivými průsmyky hlouběji do hor.

Jeho bratr se nalézal ve svém stanu na okraji ležení lidí ze Sierry.

Pirius už tam byl i předešlé noci, kdy spolu probírali rozdíly zdejších bojů, oproti těm, na které byli zvyklí. Přeci jenom disponovat armádou, jejíž válečníci po skonu zmizí a během několika chvil přiběhnou rozzuřeni nazpět, nebylo podle všeho běžné ani v Říši Chaosu. Taleron ani Pirius netušili, zda to byl Rasmův záměr nebo přímo Valdorův, ale i díky tomu se podařilo vyhrát první část války s minimem ztrát.

Když Pirius vstoupil do Taleronova příbytku, zjistil, že je jeho bratr v družném rozhovoru se vzácným hostem.

„Neruším?“ zeptal se váhavě.

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil Taleron a ukázal na volnou židli. „Právě tu s Hereonem rozebíráme současnou situaci, v níž se ocitl celý prostor.“

„Nějaké nové zprávy?“

„To ani ne, jen shrnujeme ty staré a zamýšlíme se nad tím, co to vlastně znamená?“

„Jako třeba?“

„Třeba zmizení dvou nejmocnějších bohů Říše Chaosu,“ pronesl Hereon.

„Takže už to není jen domněnka?“ zeptal se Pirius.

„Asiriova slova potvrdilo i několik nově zajatých adeptů,“ přikývl Hereon.

„Slyšel jsem o Vašem úspěšném lovu,“ přikývl Pirius s obdivem.

Očekával, že vyslanci bohyně Alaneiris nezůstanou stranou, ale že se vydají hluboko na území nepřítele a zajmou početnou skupinu adeptů vedenou třemi šampiony, to nečekal.

„Zvláštní, že jste to připomněl,“ pousmál se Hereon.

„Proč?“

„Protože tou lovnou zvěří jste měl být právě vy.“

Pirius se zatvářil dosti nechápavě a pohlédl na Talerona, zda mu něco neuniklo.

„Pod tou zemí budovali past na tebe, Pirie.“

„Kdyby na ně Samaron shodou okolností nenarazil, patrně by si gratulovali k velkému úlovku,“ doplnil Hereon.

„Proč mne?“ stále nechápal Pirius.

Přesto cítil trochu uspokojení v tom, že nepříteli připadá nejnebezpečnější právě on.

„To nevím. Vím jen, že se chtěli zbavit jednoho ze Sirionů.“

„Na druhou stranu to znamená, že zatím nevědí o Asiriovi,“ připustil Taleron.

To byla pro Piria zatím nejlepší zpráva. Ani on si nepřál, aby byl Adrielin syn vystaven soustředěnému útoku nepřítele.

„Proč ale nepovolají Myrtila a jeho bratry? Všichni víme, že pokud by sem svolali, byť jen část svých předních šampionů, možná bychom museli upustit od dalšího tažení, a naopak se začít bránit jejich přesile,“ namítl Pirius.

„Právě o tom se tu bavíme,“ přikývl Hereon. „Edofeina celkem třikrát zkusila na Alesii zaútočit s pomocí většího počtu šampionů. Jejich masivní útok se nám ale podařilo odrazit. Naše paní je přesvědčena, že Edofeina udělala chybu, když se soustředila na pokoření tak rozměrného prostoru s tolika světy. Proto byla nucena rozdrobit své síly a na plné pokoření Mauria už prostě neměla koho dalšího použít. Nepochybuji ale, že pokud by ovládla podstatnou část Říše Středu, přišla by si své účty s tímto světem vyřídit jednou provždy.“

„Myslíš, že proto tu není Myrtil či jeho bratři? Protože mají povinnosti někde jinde?“

„To je právě to, co nevíme,“ přiznal Hereon. „Je možné, že se zmizením Edofeiny není prostě nikdo, kdo by padlé adepty a šampiony opět oživil. Možná nepřišli právě proto, že zatím jejich duše nezískala nové tělo.“

„To zní logicky,“ přikývl Pirius, který podobnou situaci zažil mnohokrát v dobách Války bohů.

Vlastně když nad tím přemýšlel, nepochyboval o tom, že i o této válce se jednou bude hovořit jako o válce bohů, jen bude důležité, jaký získá přívlastek. O tom jistě rozhodne vítězná strana, ale která to bude, když ti, kteří válku započali, se ztrácejí, aniž by jejich Vyvolení tušili kam?

„To by mohlo znamenat definitivní soumrak Edofeininy vlády,“ dodal Pirius a pohodlně se opřel do křesla.

„Pak bychom se ale měli ptát, kdo jej způsobil?“ namítl Taleron a pokývl směrem k Hereonovi, protože právě o tom hovořili do chvíle, než je Pirius vyrušil.

„Také mě překvapuje, že se v Říši Chaosu objevil někdo, kdo si troufnul nejenom na Edofeinu, ale také na Valdora,“ připustil Pirius.

„Možná je nyní zaměstnán vstřebáváním jejich esencí. Ale co nastane ve chvíli, kdy se mu je podaří ovládnout?“ pronesl zamyšleně Hereon.

„Na jeho místě bych pozvedl Edofeininy a Valdorovi Vyvolené a pokračoval v jejich díle,“ zamyslel se Pirius.

Teprve, když to nyní vyslovil nahlas, si uvědomil, co by to vlastně znamenalo. Jejich nepřítel by se vrátil, s mnohem početnější armádou, a ještě větší silou.

„Přesně tak,“ přikývl Hereon. „Musíme se tedy dostat na sever co nejrychleji a zavřít bránu ještě dříve, než se nově vzniklý bůh vzpamatuje. Jinak se obávám, že s jeho příchodem už nebudeme moci Maurius ubránit.“

„Pokud se tak opravdu stane a v Říši Chaosu povstane nový mocný bůh, budeme mít mnohem větší problém než jen ubránit Maurius,“ pronesl Pirius. „Obávám se toho, že se k němu z toho či onoho důvodu přidá mnoho dalších, což by ve výsledku mohlo znamenat dobití nejen Říše Středu, ale i napadení Říše Řádu takovou silou, proti níž budeme jen obtížně vzdorovat.“

Hereon jen seděl a nepatrně kýval hlavou, jako by to vše už věděl. Piria by ani nepřekvapilo, kdyby to Hereonova paní věděla už dávno. Možná právě proto vyslala svého nejlepšího, aby daleko od jejích hranic sledoval, co se odehrává v blízkosti Říše Chaosu. To, že přitom mohla oplatit Darionovi službu a bránit pro ni zdánlivě bezvýznamný rod, bylo podružné.

„Co když s tím souvisí narození Asiria?“ přerušil chvíli ticha Taleron.

Už nějakou dobu nad tím přemýšlel a nemohlo být náhodou, že se jejich sestře narodil syn právě do této doby. Byla to asi odvážná myšlenka, ale co když on bude tou protiváhou mocné síle, která se rodí v Říši Chaosu?

Překvapený Hereon na krátkou chvíli zavřel oči, aby v dalším okamžiku na Talerona hleděla Alaneiris.“

„Proč si to myslíš?“ ozval se její hlas.

„Umí věci, které ovládají jen bohové,“ pronesl Pirius nahlas jednu z myšlenek, která mu začala kolovat v mysli.

„A každou chvíli nás překvapí něčím dalším. I on se před našimi zraky vyvíjí a sílí,“ přikývl Taleron.

„Adriela padla a pozvedl jí Sian tak, jak já znovu pozvedávám své padlé,“ pronesla zamyšleně Alaneiris.

„Co to znamená?“ nechápal Taleron.

„Pokud jim dávám nové tělo, je pokaždé dokonalejší,“ odvětila bohyně. „I on to tak jistě udělal. Možná právě v tu dobu, s vědomím svého druhého odchodu v ní zanechal něco víc.“

„Zanechal v ní zárodek Asiria, který se měl probudit v okamžiku, kdy Sianu bude hrozit nebezpečí,“ doplnil Taleron, kterému to celé začínalo dávat smysl.

Proto jejich neplodná sestra porodila syna.

Nebyl to zázrak ani lest.

Byla to předtucha jejich stvořitele, který poznal, že Sianu v budoucích dobách bude hrozit to samé, co už jednou tento prostor zažil a co málem skončilo jeho definitivním zničením.

„Pak by měl ale Asirius dále sílit. Možná se z něj stane další bůh,“ namítl Pirius.

„Bude více než bůh,“ pronesla Alaneiris a její hlas se zdál překvapený.

Jako kdyby samotné zjištění toho, co by se z Asiria mohlo stát, jí vyděsilo. Ne proto, že by se obávala jeho samotného, ale prozření, jaká moc se může v Říši Chaosu formovat.“

Taleron s Piriem po jejích posledních slovech chvíli mlčeli a hleděli jeden na druhého.

„Naznačuješ nám, že doprovázíme někoho, kdo bude podobný spíše Sianovi než vám bohům?“ zeptal se Taleron přímo.

„Pokud bude mít čas, aby k tomu dozrál, tak ano,“ odvětila Alaneiris.

„Kolik času potřebuje?“ zeptal se Taleron, aniž by skrýval obavu o jejich chráněnce.

„To nevím,“ přiznala Alaneiris.

Vzpomenula, jak dlouho trvalo jí, než se naučila vše, co bylo potřebné, aby ovládla nespoutané síly a mohla se nazývat bohem. Navíc jí při té cestě doprovázel Sian a trpělivě jí učil, stejně jako její sourozence. Kdo ale bude učit Asiria?

„Máme jej doprovodit k tobě?“ zeptal se Taleron, který v Alaneirisině hlasu vnímal nevědomost.

„Zatím musí zůstat v Říši Středu než bude připraven vstoupit do Říše Chaosu,“ pronesla s jistotou, kterou opět nabyla.

Bylo to zvláštní, ale bytostně cítila, že by bylo osudovou chybou, kdyby Asiria povolala k sobě a snažila se jej učit. Proč ale musí zůstat uprostřed znesvářených stran? Jaký osud pro něj Sian přichystal?

„Předstoupím před radu Sirionů a sdělím jim, že situace je vážnější, než jsme si mysleli,“ pronesla Alaneiris a v následujícím okamžiku opustila Hereonovo tělo.

*    *    *

Do temnoty osvícené rudým portálem a tuctem světelných koulí vznášejících se v okolí jako lampiony naděje pochodovalo v širokých zástupech na tisíce Alesanů. Dávno před nimi obsadili okolí portálů kouzelnice s elitními rytíři koruny, připravenými nalézt a zaútočit na jakéhokoliv narušitele.

Saledora by překvapilo, pokud by se v širokém okolí nacházel byť jediný Edofeinin zvěd, přesto dokázal ocenit, s jakou rozvahou a obezřetností Alesané s nepřítelem bojují. Navíc byl na stráži i Asirius, jehož zraku neunikl nikdo, ani kdyby byl obalen tisíci kouzly. Proto jen tiše sledoval příchod početné armády i stavbu vysokých bílých stanů, které se na delší dobu stanou jejich novým domovem.

„Zatím jde vše podle plánu,“ zaslechl příjemný hlas kouzelnice, která k jeho překvapení zvládala několik kouzel i v jeho rodném jazyce.

Pochopil, že byla oblíbenkyní Adriely a zároveň nejzdatnější kouzelnicí mezi svým lidem, kde po řadu let vykonávala úřad představené Řádu magie.

„To nejtěžší nás bude čekat až v horách,“ pronesl Saledor.

Nepochyboval o tom, že nepřítel ukáže svou pravou tvář až tam. Možná armáda Alesanů okusí jeho zlomyslnost i cestou, ale rozhodně to nebude hlavní útok. Pokud tedy nepřijdou posily z Říše Chaosu. I on byl zpraven o možném nebezpečí, které ze vzdálené Říše může hrozit. Představa jednoho mocného boha, který možná polyká další a další bohy Říše Chaosu mu zvedala ochlupení na pažích. Když mu to Taleron sděloval, vzpomenul na Sartala, který o něco podobného usiloval. Nyní se jeho sen splnil jinému, přesto bylo zřejmé, že následky budou podobné.

„Když už zmiňujete hory,“ odvážila se Sarah k něčemu, nad čím už dlouhou dobu přemýšlela, „král Darion tam během války vyslal několik našich mágů. Měli ochránit heberský kmen, který se v dávných dobách odtrhl od našeho království. Dlouho jsme si mysleli, že všichni padli, ale není tomu tak dávno, kdy jsme odhalili, že v horách s nepřítelem někdo nepřetržitě bojuje.“

„Myslíte si, že by tam stále mohli být?“

„Vím, že se to zdá nepravděpodobné, ale vše tomu naznačuje. Kdo jiný by bojoval s Edofeininými armádami?“

„Jak jste na to přišli?“ zeptal se Saledor.

„Podívejte,“ pronesla Sarah a vyvolala kouzlo, které měla pro tuto příležitost přichystáno.

Doufala, že se jí na to Saledor zeptá, a tak jediným slovem vytvořila obraz Surmanského pohoří, v němž byla vyznačena místa bojů mezi armádami Chaosu a někým dalším. Byla na sebe pyšná, že se jí povedlo zhmotnit naráz to, co prve sestavovala za pomoci ostatních po několika vrstvách.

„Tolik míst, kde se bojovalo?“ hlesl s údivem Saledor.

Původně si myslel, že by mohlo jít o několik drobných vnitřních neshod uvnitř armád Chaosu. Věděl, že Edofeina kromě svých otroků používá i armády spřátelených bohů. Mezi nimi pak občas mohlo dojít k šarvátkám, kterých byl svědkem v období Války bohů. Ale obraz, na který hleděl, vypovídal o něčem úplně jiném. Někdo zcela záměrně a systematicky napadal hlavní dopravní uzly vedoucí skrz Surmanské pohoří.

„To jsou útoky pouze za poslední rok,“ upřesnila Sarah.

Saledor se na Sarah podíval s ještě větším překvapením.

„Chcete mi říci, že v horách, kde nepřítel proti nám buduje hlavní obranu, máme spojence, který za poslední rok provedl několik set útoků?“

„Ano, jen jsme se s ním doposud nedokázali nijak spojit,“ přiznala Sarah. „Ani nevíme, odkud ty útoky provádí.“

Saledor chápavě pokýval hlavou.

Pokud to opravdu byli Alesijští mágové, pak se dalo předpokládat, že budou stejně obezřetní, jako jejich druhové na Alesii a udělají vše proto, aby je nepřítel nenalezl.

„Něco zkusím,“ pronesl po chvíli a začal promlouvat ve své rodné řeči.

Sarah jen přihlížela, jak ukázal na jeden bod ztvárňující místo boje a přiblížil si jej tak, že téměř hleděli na skutečnou část hor. Následně se značka započala ztrácet a namísto ní se objevily dva tucty postav oděných v bílých kožešinách bojující proti početnějšímu nepříteli.

„To je Gilonela!“ vykřikla Sarah, když spatřila tvář své dávno oplakané přítelkyně.

„Takže jsou to oni,“ přikývl Saledor a začal pronášet další mocná slova.

Sarah mohla přihlížet krátkému boji, kterým Heberové znemožnili nepříteli projít úzkou soutěskou a zavalili lavinou nemalou část z nich. Následně jeden po druhém začali mizet. Sama byla překvapená, jak mohl Saledor docílit takového kouzla pod temnými mračny, která jí samotné v mnohém bránily.

„Zachytil jsem pozůstatky magického větru, který je odnesl pryč,“ pronesl Saledor s uspokojením a začal pronášet nové kouzlo.

K překvapení Sarah nezastavil tenký paprsek uprostřed pohoří, ale pokračoval dále na sever, až opustil hrdé hřebeny hor a mířil severní ledovou plání, kde náhle zmizel.

„Co se stalo, zeptala se Sarah rozrušeně.

„Asi moc těch mračen,“ odpověděl Saledor rozhodnutý vyvolat kouzlo znovu.

Své zaříkání ale přerušil, když Asirius ukázal těsně nad širokou propast.

„Jsou tady,“ pronesl k překvapení všech.

„Jste si jistý, princi?“ zeptala se Sarah.

„Cítím je, všechny.“

„To je moc chytré, skrývat se v blízkosti nepřítele,“ pokýval hlavou Saledor.

Přesto více než umístění úkrytu Heberů jej překvapila nová schopnost jejich synovce. Vždyť žádný Sirion a dokonce ani žádný povznesený necítil přítomnost živých bytostí v takovém měřítku, jako Asirius.

„Pod lampou je největší tma,“ přikývla uznale Sarah.

Přesto si uvědomovala, jak moc tím Elazar s Gilonelou riskovali. Kdyby nepřítel zjistil, že se usídlili v těsné blízkosti propasti, byl by s nimi rychlý konec.

„Tak je navštívíme,“ rozhodl Saledor a začal opět hovořit v rodném jazyce.

Jeho optimistická tvář postupem času začínala vážnět, až na ní Sarah poprvé spatřila vrásky. Měla na jazyku mnoho otázek, včetně té, zda mu může nějak pomoci, přesto se udržela a jen tiše sledovala, jak Saledor začíná zesilovat svůj hlas a vedle Sarah se začal otevírat rudý portál.

Náhle však Saledor zmlknul a rostoucí rudá stěna se vytratila.

„Někdo mi jej zavřel!“ pronesl s údivem, jako by mu podobnou taškařici udělali poprvé.

„Nemohl to být někdo z Edofeininých povznesených?“ zeptala se s obavou Sarah.

„To rozhodně ne,“ zavrtěl hlavou Saledor. „To musel být někdo zevnitř toho prostoru.“

„Co teď?“ zeptala se Sarah, která by strašně ráda pomohla, ale nevěděla jak.

„Zkusím jedno ze silnějších kouzel,“ pronesl Saledor zamyšleně a začal znovu zaříkat, tentokrát mnohem hlasitěji než kdykoliv před tím.

Asirius mu položil ruku na rameno a zavřel oči.

*    *    *

Přišel o čtyři pětiny všech démonů a pět tuctů Vyvolených, kteří obývali Maurius, přesto jeho nálada byla optimistická. Nezkazila mu ji ani skutečnost, že do rukou nepřátel padl jeho přítel Nerinar.

Nameron měl pro dobrou náladu hned několik důvodů. Tou první byla skutečnost, že on byl nezpochybnitelným vládcem Mauria, což mu potvrdilo i několik nově příchozích šampionů, kteří zastávali v panteonu jejich bohyně daleko vyšší pozice.

Tou druhou pak byl prostý fakt, že s příchodem jeho sester a bratří dorazilo i nemalé množství armád. Tentokrát to nebyli démoni, na které se po nečekaném ústupu Mathé nemohl spolehnout, ale rasy, kterým boj na denním světle nevadil.

„Takže i přes svou přísahu přeci jenom Sirioné vstoupili do války,“ pronesl Namrot, jeden z Edofeininých oblíbenců.

„Mysleli jsme, že tu je Pirius s Taleronem, ale je tu i Saledor,“ přikývl Nameron.

„Se Saledorem jsem se kdysi dávno setkala. Rozhodně to není příjemný protivník,“ ozvala se Nehelis.

I ona vyslyšela Nameronovo volání o pomoc a opustila svou soustavu, které vládla pevnou rukou. Dříve se i ona divila, proč se Maurius stále nedaří pokořit, tak jako se jí to povedlo s dvanácti svěřenými světy, ale nyní pochopila, že tento svět se s ostatními srovnávat nemohl.

„I kdyby jich tu bylo tucet, stejně proti nim budu bojovat,“ pronesl odhodlaně Nameron. „Jedna věc je nedokázat dobýt poslední vřed tohoto světa, ale naprosto jiná je o něj přijít. A já nechci stanout před navrátivší se Edofeinou, a vysvětlovat jí, jak to, že jsem ztratil její hlavní bránu do Říše Středu.“

„Také věřím, že se brzy vrátí,“ přiznala Nehelis.

„Tak pojďme dokázat, že si zasloužíme její přízeň,“ pronesl Nameron rozhodně.

Ztracený kmen

V prostorné jeskyni, rozšířené spíše kouzly než vlivem moci matky přírody, se v mělkém jezírku vyhřívalo na tři tucty mužů. Netušili, jak je jejich nový domov hluboko, o tom vědělo jen několik zasvěcených, dokonce neměli nejmenší představu ani o tom, kde přesně se nový heberský komplex nalézá.

Bylo jim to jedno, a pokud by se k nim obrátilo štěstí zády a oni uvízli v zajetí nepřítele, sotva by mu mohli cokoliv prozradit i pod silou nesnesitelné bolesti nebo magie.

To jediné, co potřebovali vědět, byla skutečnost, že jejich domov je bezpečně ukrytý, k čemuž sloužila i jejich nevědomost.

Navíc poskytoval mnohem více komfortu než ten původní.

Tam by sotva mohli zalézt do termálních jezírek a vyhřívat promrzlé tělo po dlouhé hlídce v horách.

„Myslíš, že nás hledají?“ zeptal se Thor náčelníka Heberů, než začal pokožku trápit hustým kartáčem.

„Celou dobu se nás snaží nalézt,“ odvětil Thurg.

Někteří měli dokonce více srdcí!

„Je to možné,“ přiznal Thurg.

I on si byl jist tím, že ten okamžik přijde.

Table of Contents

SIANAR

Sága Sirionů – kniha pátá