věnováno Patrikovi,

za jeho mnohá přispění a první kritiky

© David Borkovec, 2018

ISBN 978-80-88273-00-4

ALESIE

Sága Sirionů – kniha čtvrtá

David Borkovec

Předmluva

Dostala se Vám do ruky v pořadí čtvrtá kniha Ságy Sirionů - Alesie. Pokud první kniha Arsian a rovněž třetí kniha Narvil popisovaly události krátkého časového úseku, pak Alesie bude podobna spíše Valionu. Na rozdíl od druhého dílu ale mapuje daleko větší časový úsek, především období, dalece předcházející tomu, než na Arsian zaútočili tvorové z Říše Chaosu.

Samotný název napovídá, že se dotkneme i osudů Arsianců, kteří byli nuceni ustoupit na královnin kontinent, kam dříve nesměli vstoupit. Předtím se ale vrátíme do doby, která zásadně ovlivnila budoucí dění a rozhodla o tom, že bohové Říše Chaosu po dlouhém věku napadli sousední Říši.

ČÁST PRVNÍ

Sianus nebyl vždy rozdělen na tři Říše. Vznikl jako ucelený prostor, v němž Sian učil své děti tvarovat hmotu. Sám vytvořil několik hvězd a světů, aby je inspiroval a dále s nadšením sledoval jejich počínání. Pomáhal jim v prvních počinech, přesto jen někteří dokázali napodobit jeho dílo. Vynikali nad ostatními, schopni tvořit světy tak úchvatné, že probudili v části sourozenců závist.

Ta nakonec pohltila většinu ostatních, když jen hrstka nejšikovnějších dokázala napodobit Siana, který před jejich zraky stvořil rod Sirionů. Propojit hrubou hmotu s nehmotnou a křehkou duší, aby mohl být dán život samostatným a myslícím bytostem, bylo nad síly většiny z nich.

Ani dobrá vůle bohů Stvořitelů, jak jim jejich sestry a bratři začali říkat, darovat rasy nově vzniklých bytostí ostatním, nepomohla uhasit doutnající nenávist.

Skutečná válka ale vypukla až dlouho poté, co Sian opustil prostor a odešel neznámo kam.

Méně nadaní bohové začali osočovat nadanější sourozence za to, že se povyšují, až první z nich zaútočil a roztrhal esenci jednoho ze Stvořitelů. Skutečnost, že bohové mohou zemřít, podnítila mnohé v jejich plánech.

Následná Válka bohů téměř zničila celý prostor a vyhladila většinu živých bytostí. Teprve nečekaný návrat Siana a roztržení Sianusu na tři Říše ji zastavil.

Bohové byli donuceni vybrat si Říši a do ní se odebrat, aby více nemohli opustit její hranice.

Dlouho předlouho pak žili odděleně v domnění, že to tak zůstane na věky.

Brána mezi Říšemi

Potemnělou krajinu světa Margat osvětloval jen odraz žluté hvězdy o blízký měsíc odhalující veškerý pohyb pod sebou. Téměř vše se vlnilo, hýbalo či jinak komíhalo ve směru vanoucího větru a tekoucích vod. Tu a tam se mihnul stín rychlého pohybu živočichů, vydávajících se na noční lov nebo se naopak skrývajících před nebezpečím, které se nacházelo na každém kroku.

Jediným místem, kterému se vyhýbali všichni bez výjimky, byla severní náhorní planina, kde rostlo cosi, co zde nikdy dříve nebylo.

Podivně plochý a naprosto pravidelný temný ovál, u něhož postávali a stále na něm cosi upravovali dva vysocí černožlutí tvorové. Vetřelci, kterým se nikdo ze zdejšího světa nemohl rovnat silou ani schopnostmi, což dokázali při svém příchodu zabitím nejsilnějšího z dravců, který kdy po Margatu chodil.

Jeho pozvolna se rozkládající mršina byla dostatečným varováním pro ostatní.

Nerušeni nikým, přesto pozorováni všemi a vším, pokračovali ve svém veledíle a zvětšovali dokonale hladkou stěnu oválu rodícího se z prostoru.

Nebyli sami.

Kolem portálu stálo, sedělo či polehávalo hned několik bytostí, o kterých ti smrtelní neměli žádné tušení. Na osm Vyvolených boha Faguna střežilo prozatím největší tajemství jejich Pána.

Stejně tomu bylo i u všech prostorových trhlin vedoucích na tento poměrně mladý svět, který ještě nebyl připraven na osídlení inteligentními bytostmi.

„Už jdou,“ vyrušil všechny hlas jednoho z nich, když se temný povrch oválu zavlnil.

Z temných útrob vystoupili dva muži.

Ten menší na sebe vzal podobu člověka jen proto, aby úzkým tubusem jinak předlouhého tunelu vůbec dokázal projít. Ve své skutečné podobě by do černého oválu sotva strčil jeden ze svých drápů. Byl rudým drakem, jedním z šesti, kteří se v Říši Chaosu po válce bohů nacházeli.

Druhý muž rovněž nebyl člověkem v pravém slova smyslu. Kdysi dříve býval saleřanem, rasou vycházející z rodu lidí, ale mnohokráte upravenou dle představ boha Faguna, stejně jako většina jeho bratrů, kterým krátce pokynul.

Během války bohů se ztratili všichni bohové, kteří vytvořili původní bytosti. Jejich životadárné esence byly roztrhány ostatními v bláhovém domnění, že pak i oni budou umět tvořit inteligentní bytosti. Ten jediný, kdo zbyl, byl odvlečen Sianem pryč ze Sianusu, neboť právě on byl označen za původce války a zničení téměř celého prostoru.

A tak tvorba nových ras byla možná pouze přeměnou či snahou o vylepšení těch nejstarších. Mnozí bohové si jako vzor vybírali právě rody lidí nebo démonů, nejrozšířenějších ras mezi všemi.

Právě tak byla stvořena i rasa saleřanů, upraveného rodu lidí, uzpůsobených k životu v Říši Chaosu.

„Vítej zpátky, bratře,“ napřáhl nejblíže stojící muž přátelsky paži. „Jaké to tam bylo?“

„Úžasné,“ přiznal Silap, který stále vstřebával vše, co na druhém konci brány spatřil.

„Je tam hodně světů?“ zeptal se další z jeho bratrů.

„Nalézá se tam čtyřikrát více hvězd než u nás a kolem každé obíhá hned několik světů,“ odvětil Silap nadšeně.

To z daleka nemohl spatřit vše a navštívit každý kout, který by chtěl.

V jeden okamžik seděl na Hardrachornově hřbetu a notnou dobu se rozmýšlel, jakým směrem se vydají. Vždyť kam se ohlédl, tam spatřoval něco, co jej zaujalo.

„Potkal si někoho podobného nám?“

Silap přikývl a chtěl odpovědět, když pocítil něco, co se mu daleko za hranicemi území jeho Pána nedostávalo.

Několik kroků před nimi se vzdul vítr a začal rotovat. Sledovali jasně ohraničený vzdušný vír, než se před nimi objevila známá tvář a oni veškerými smysly vnímali přítomnost svého boha.

„Kolik jsi navštívil světů, Silape?“ zahřměl mocný hlas.

„Sedm, můj Pane.“

„Jaké byly?“

„Úchvatné, můj pane,“ odvětil, aniž by skrýval své nadšení z toho, co v Říši Středu spatřil. „Plné života a tvorů, které jsem nikdy předtím neviděl.“

„Výborně,“ zaradoval se Fagun. „Nalezneš Myrtila, šampiona bohyně Edofeiny, a ukážeš mu je. Sdělíš mu vše, co jej bude zajímat a provedeš ho doposud zmapovanou Říší Středu!“

„Již to není naše tajemství, můj Pane?“ zeptal se Silap překvapeně.

„Proměníme naše tajemství v nová území.“

„Rozumím, pane.“

„Vyčkej na Myrtilovu odpověď a následně se navrať do Síní!“ byla poslední Fagunova slova, než jeho tvář rozvál silný vítr přicházející z jihu.

Všichni přítomní pomalu vstali a pohlédli na Silapa.

Toho mrzelo, že největší objev tohoto věku bude sdělen dalšímu bohu. Na druhou stranu od začátku věděl, že to jednou nastane, protože nemají dost sil, aby ovládli všechny světy, na kterých společně s Hardrachornem byli. Navíc se utvrdil, že není radno podceňovat sílu tamních bohů.

Proto bylo logické, že jeho Pán hledal dostatečně silného spojence, ochotného podílet se na útoku a ovládnutí nových světů.

A tím Edofeina bezesporu byla.

„Kde budeš Myrtila hledat?“ zeptal se jeden z šampionů.

„To nevím,“ přiznal Silap.

„A proč zrovna tu zrůdu?“

„Náš Pán k tomu má jistě důvod,“ odvětil Silap, který z toho také nebyl nadšen.

Znal několik jiných Edofeininých šampionů, s nimiž by se dokázal domluvit daleko snáze než s Myrtilem a jemu podobným. Nebyl jediný, kdo tyto snadno výbušné tvory s velkým tělem a malou hlavou, kteří dříve konali, než přemýšleli, neměl v oblibě. Pokud by záleželo pouze na něm, vyhnul by se každému kontaktu s nimi.

„Zkusím nejprve vyhledat Feileu,“ pronesl Silap s vědomím, že ona je jedinou Vyvolenou bohyně Edofeiny, které alespoň trochu důvěřuje.

„A kde ji budete hledat, pane?“ zeptal se Hardrachorn s obavou, zda jeho pán nemá v úmyslu vydat se na území nechvalně proslulé a kruté bohyně.

Nebylo tajemstvím, že Edofeinini šampióni s oblibou unášeli cizí Vyvolené, aby je pak jejich Paní mučila a získávala od nich cenné informace. Mnozí nešťastníci byli v temných útrobách jejích Síní uvězněni stále. Proto se každý těmto hraničním územím raději vyhýbal. Natož, aby na ně dobrovolně vstupoval.

„Neboj, Hardrachorne, ty tu zůstaneš,“ uklidnil jej Silap, který věděl, proč se jeho druh ptá. „Vrátíš se na druhou stranu průchodu a budeš jej střežit!“

„Děkuji, pane,“ ulevilo se drakovi při představě, že by byl nucen podstoupit sebevražednou misi na Edofeinino území.

Silap přikývl a pohlédl na dva černožluté chroly. Jeho mysl bloudila jinde.

Přemýšlel, kudy vstoupí na území temné bohyně a kde bude hledat Feileu. Co bude dělat, když se mu podaří přivolat někoho jiného? Co nastane, když bude muset bojovat?

Otázek mu v hlavě vyvstalo hned několik. Závěr byl jediný. Než vstoupí na území bohyně Edofeiny, bude si muset připravit dokonalý únikový plán. Spíše dva.

„Co máš dělat, víš,“ pronesl k Hardrachornovi a aniž by čekal na odpověď, rozlétl se k nejbližší prostorové trhlině, aby opustil svět Margat.

„Buďte opatrný, pane,“ hlesl drak starostlivě.

„On bude, o něj se strachovat nemusíš,“ odvětil jeden z šampionů a opět se posadil na stejné místo, jako ještě před několika okamžiky.

Hardrachorn chvíli sledoval vzdalujícího se Silapa, než se otočil a vydal nazpět k temnému portálu.

Zastavil se před dvojicí chrolů, zcela zaměstnaných stavbou čehosi, čemu vlastně ani pořádně nerozuměl. Nebyl jediným, kdo nechápal, jak mohla tato odnož démonů nalézt způsob, jak prolomit neprostupnou hmotu oddělující Říše mezi sebou. Vždyť ani samotní bohové mezi nimi neuměli projít, a že se jich o to pokusilo více než dost.

Krátce zavrtěl hlavou, než prostoupil temnou stěnou, aby splnil svůj úkol.

* * *

Po nažloutlé obloze plula okrová mračna, jako výsostné koráby, plné nespočtu očí. Každé z nich bedlivě sledovalo prostor pod sebou a právě ona rozhodovala, komu mračno daruje blahodárnou vláhu.

Myrtil sledoval tuto podivnost, kterou na temných světech své Paní nepoznal, a několikrát nevěřícně zavrtěl hlavou. Nebyl to skutečný zájem ani nadšení, které jeho průvodce snad očekával. Byl to odpor nad něčím, čemu nerozuměl a pro co neměl nejmenší pochopení.

Ani pohled na žlutozelenou krajinu vzdouvající se dle svého uvážení ve snaze vyprosit si u mračen trochu vláhy, jej neoslnil.

„Sem se vracím velmi rád,“ přiznal Silap s pohledem upřeným na horizont.

„Nevidím tu nic úchvatného,“ odbyl jej Myrtil.

„Pohleď! Vše, na co padne tvůj zrak je živé,“ ukazoval s nadšením na krajinu před nimi.

Dokonce i tmavožlutá skála se tu a tam pohnula a zlatě žluté písky vzdálené pouště se vlnily jako rozbouřené oceány. Myrtil však nejevil známky toho, že by jej něco z Margatu zaujalo.

„Kvůli krajince jsi mne sem určitě nepřivedl,“ připomenul Silapovi tónem, kterým dával najevo nedostatek trpělivosti.

Začínal pomalu litovat, že se Fagunovým šampionem nechal přemluvit a každým okamžikem v něm sílilo rozhodnutí, že brzy odejde. Uvažoval, zda Silapa před tím zabije či nechá jít. S Feileou si to také vyřídí. Kdyby nevyslyšel její volání, mohl stále ještě zabíjet kharaty a kochat se jejich sténáním. Místo toho se nesmyslně dlouho plahočil do míst, která mu přišla odporná.

Silap sledoval jeho nepřístupný pohled a odhadoval, co se odehrává v jeho mysli.

„Támhle jsou,“ ukázal s mírným zklamáním směrem ke vzdálené náhorní planině.

Myrtilův zrak ulpěl na černém oválu, který do této podivně malebné krajinky nezapadal. Pohybovali se kolem něho dva střední žlutočerní démoni a podle všeho na něm cosi upravovali.

„Netušil jsem, že tvůj Pán vlastní chroly. To je ten zázrak, který jsi mi chtěl ukázat?“ zeptal se, když rozpoznal vzácný druh démonů.

I on předpokládal, že chrolové byli ve Válce bohů vyhlazeni, když bylo jejich dvanáct Korinů zničeno. Nezbylo z nich více než prach putující temným prostorem.

Nepomohla jim ani schopnost ovládat magii, spíše naopak. I to byl jistě důvod, proč se jich bohové raději zbavili. O to více byl překvapen, když dva zástupce tohoto údajně vyhlazeného rodu spatřil.

Ale ani to nepovažoval za sebemenší důvod, proč se musel trmácet až sem. Vždyť tuto informaci mu Silap mohl říci ihned při jejich prvním setkání.

„Ano, ale spíše než je, jsem ti chtěl ukázat tohle,“ odvětil jeho průvodce a prstem směřoval k velkému černému oválu, kolem kterého démoni cosi dělali.

Ani se nedivil, že jeho bratři byli skryti před Myrtilovým zrakem, aby mu nedali jedinou záminku pro vyvolání boje. I on sám cítil, že jeho host může každou chvíli vybuchnout zlostí.

„Tys mi chtěl ukázat obyčejný průchod mezi světy?“ zasmál se Myrtil. „Takových už jsem viděl,“ dodal unuděně a jeho tvář naznačovala, že jeho trpělivost přetéká.

To už mu přišel zajímavější párek chrolů hýřících aktivitou, byť netušil, co mohou na průchodu mezi světy upravovat. Navíc si nevšiml, že by používali magii, kterou ovládali z jeho pohledu více než dobře. Zdálo se, že tu černou hmotu zlehka tvarují a ohýbají.

„Věř mi, že podobný jsi neviděl,“ pronesl Silap sebevědomě a rozlétl se k němu.

Myrtil neskrýval rozmrzelost, ale přesto se vznesl do vzduchu, aby následoval svého průvodce. Vlastně i proto, že byl konečně rozhodnut.

Pokud mu Silap neukáže něco výjimečného, něco opravdu zcela unikátního, jak mu sliboval a kvůli čemu se sem trmácejí přes dvanáct světů, bez otálení ho zabije. Fagun si svého nejlepšího šampiona stejně oživí, tak co. Poté si podá oba chroly, i kdyby byli těmi posledními ze svého rodu.

Snesl se těsně vedle Silapa a pomalu začal přemýšlet, zda jej vyzve k souboji nebo na něj rovnou zaútočí. Nečekaným útokem by menšího a slabšího šampiona bezesporu snadno zabil, ale ochudil by se o skutečné potěšení z dlouho trvajícího boje. Především by přišel o to nejkrásnější; o okamžik, kdy by jeho sok pochopil, že zemře. O tu slast při sledování utrpení a poslouchání proseb a skřeků zraněného Fagunova šampiona; a o to by se opravdu nerad připravil.

Bylo tedy rozhodnuto. Vyzve jej k souboji a možná vyzve rovnou všechny tři najednou, ať je to zajímavější.

„Oni nebudují průchod mezi světy, ale průchod mezi Říšemi,“ přerušil Silap jeho myšlenky.

„To mě nezajímá,“ odbyl jej Myrtil a pomalu přemýšlel, jaký útok zvolí.

„Myslel jsem, že tvou Paní bude zajímat, že jsme nalezli průchod do Říše Středu.“

„Cos říkal?“ vyhrkl ze sebe, když se chtěl zrovna nadechnout, aby svému průvodci sdělil, jak se rozhodl o jeho osudu.

„Že stojíme před branou mezi Říšemi,“ zopakoval Silap s neskrývaným nadšením.

Myrtil na něj zíral a na okamžik odsunul původní úmysly. Přemýšlel, zda si z něho náhodou ten skrček nedělá legraci.

„Jakými Říšemi?“

„Ty jsi přeci zažil Válku bohů,“ pravil Silap a nevědomky tak Myrtilovi připomenul nejhorší okamžik v jeho předlouhém životě.

Okamžik jeho potupné porážky a následného trestu, kterého se mu od jeho Paní dostalo.

„Takže také víš, že Sian, aby ukončil válku, rozdělil prostor na Říši Chaosu, Řádu a Středu, která se nachází mezi nimi. Právě o této Říši mluvím.“

Myrtil k němu hleděl a z jeho pohledu bylo patrné, že stále nerozumí. Nebylo přeci možné, aby jakákoliv brána propojila dvě zcela oddělené Říše. Vždyť se o to pokoušela sama Edofeina a vždy neúspěšně. Kdo mohl prolomit hranici, kterou stvořil Sian? Tento skrček? Nebo snad párek prehistorických démonů? To sotva!

„Mého Pána stvořil všemocný Sian z rozedraných esencí padlých bohů z epochy války. Díky tomu má takové nadání tvořit. Kromě mnoha nádherných, podivuhodných i divotvorných světů, dokáže přetvořit také mnoho bytostí, což je případ i těchto chrolů,“ poznamenal jeho průvodce a kývnul směrem k černožlutým démonům.

„Věděl jsi, že chrolové kromě schopnosti ovládnout magii dokázali i tvarovat hmotu?“ pohlédl Silap zvědavě na Myrtilovu zmatenou tvář.

„Nevěděl a je mi to jedno,“ přiznal holohlavý obr, „mnoho bytostí umí tvarovat hmotu, to není nic zvláštního.“

„Nebylo by, kdyby se nejednalo o prahmotu,“ dodal Silap a s neskrývanou hrdostí přistoupil k bráně, od níž chrolové poodstoupili a raději zpovzdálí sledovali oba šampiony. „Tito démoni umějí tvarovat jakoukoliv hmotu,“ dodal s uspokojením.

„O čem to zase mluvíš?“ zeptal se Myrtil a poprvé se v jeho hlase objevil stín zájmu.

„Mluvím o dosud neprostupné mlhovině, kterou Sian oddělil jednotlivé Říše. O hmotě, kterou nedokázali projít ani sami bohové!“

„To ti nevěřím!“ oponoval Myrtil.

Silap si neuvědomoval, na jak tenký led právě vstoupil. Tvrzením, že Myrtilova Paní, patrně nejmocnější bohyně v celé Říši Chaosu, by nezvládla něco, co dokážou tito démoni, ji velmi hrubě urazil.

„Věděl jsem, že mi neuvěříš, proto jsem tě zavedl až sem,“ přiznal Silap, na jehož tváři se objevil smířlivý úsměv a bez dalších slov prostoupil hladkou stěnou černočerného portálu.

Myrtil sledoval, jak se povrch jinak hladké brány zavlnil a přemýšlel. Za troufalost by měl Silapa zabít, a především proto by jej měl následovat. Co když ale mluví pravdu a tato brána skutečně spojuje samotné Říše? To se mu zdálo jako lež. Co by mohl mít Silap za lubem? I kdyby to byla past, byla by to přeci jedinečná příležitost bojovat a poté se Silapovi dokonale pomstít. V tom byl Myrtil mistr nad mistry. Ať o tom přemýšlel jakkoliv, věděl, že Silapa následovat bude.

Naposledy pohlédl ke žlutočerným démonům, než prostoupil temným portálem.

„Neměli bychom jít za nimi?“ ozval se hlas a následně se objevilo tělo jednoho z Fagunových šampionů.

„To bych neriskoval, ta tupá hlava by si to mohla vyložit jako léčku.“

„Asi máš pravdu, Fulepe.“

„Zakročíme, pokud se nazpět vrátí pouze Myrtil, jinak bych ho nedráždil,“ pronesl nejstarší z nich a všichni ostatní přikývli.

Jako první na sebe seslal modlitbu neviditelnosti, kterou se skryl zraku Vyvolených cizích bohů. I ostatní raději učinili totéž, kdyby se jejich bratr s Edofeininým šampionem vrátili dříve, než očekávali.

* * *

Nespočet hvězd obklopovalo šampiona bohyně Edofeiny při cestě branou mezi Říšemi. Věděl, že jediný krok stranou by znamenal pád do nehostinného a jistě i neznámého prostoru. Pak by mu nezbylo nic jiného, než potupně volat o pomoc svou Paní, a to by opravdu nerad. Navíc si nebyl vůbec jist, zda by se jí dovolal. Proto obezřetně našlapoval po úzké cestě, podivné černé hmotě, která pro něj nepochopitelným způsobem zkracovala prostor. Zároveň si znovu uvědomil, proč průchody mezi světy nepatří k jeho oblíbeným. Osobně dával přednost přenášení za pomocí silných modliteb či přímo silou vůle jeho Paní.

Jeho průvodce, o poznání menší i drobnější, neměl s chůzí po vytvořené stezce žádný problém.

„Umějí to vybudovat tak široké, jak si budeme přát,“ ozval se z dostatečné vzdálenosti při pohledu na Myrtilovu neobratnou chůzi.

A aniž by čekal na jakoukoliv odpověď, pokračoval dále.

„Tak proč to neudělali širší?“ postěžoval si Myrtil, kterému cestování tímto průchodem připadalo jako věčnost sama.

Pomalu začínal přemítat, zda vůbec má tento tubus nějaký konec, když se jeho průvodce zastavil a ukazoval směrem do míst, kde stěny neosvětlovaly žádné okolní hvězdy.

„Tam se nachází hranice mezi Říšemi,“ ukazoval Silap před sebe.

Než se znovu rozešel, pronesl několik slov a vytvořil před sebou světelnou záři, jež mu osvětlovala cestu.

„Hranice? Copak ještě nejsme u konce?“ zamumlal Myrtil podrážděně.

Přestože Silapa stále následoval, musel přiznat, že nepřítomnost hvězd ho začínala znervózňovat. I on pro jistotu vykouzlil světlo, aby nesešel z cesty.

Pokud Silap říkal pravdu, jistě by se v tomto prostoru své Paní ani nedovolal. Náhle si vzpomenul, že se jednou v blízkosti hranice Říší nacházel, aniž si to tehdy uvědomoval. Vzpomínal pouze na své překvapení z absence hvězd, které si nedokázal vysvětlit a podivný pocit, který z onoho místa vnímal.

„Tady začíná hranice,“ vyrušil ho ze zamyšlení Silap, když se zastavil a silným kouzlem rozzářil dlouhou část temného průchodu před nimi.

Byl to zvláštní pohled.

V okolí nebylo vidět vlastně nic, ale tma to také nebyla. Bylo to něco, co spíše než mohl zahlédnout, zcela zřetelně cítil. Pocit to byl opravdu nepříjemný. Myrtil si poprvé uvědomil, že cítí něco, co už dávno ne. Byl to strach. Skutečný prostý strach, onen pocit slabochů, o němž byl přesvědčen, že se jej netýká.

„Musíme dál,“ pronesl o poznání klidnější Silap, který si Myrtilova váhání všiml.

I on měl strach, když tuto cestu absolvoval poprvé a věděl, že se musel uklidňovat silnými kouzly, aby vůbec prošel až na druhou stranu tubusu, ale to kráčel sám, bez průvodce. Byl zcela prvním, kdo se vydal touto cestou a tehdy vůbec nevěděl, co jej na druhé straně čeká.

Samotná skutečnost, že i Myrtil, obávaný šampion bohyně Edofeiny, který o sobě prohlašoval, že je nejsilnějším ze všech šampionů, se bojí a přemýšlí, zda se neotočí a nevrátí, jej velmi uspokojovala.

Myrtil sledoval klidnou chůzi svého průvodce a pomalu se rozešel za ním.

Jeho dřívější myšlenky na souboj byly pryč. Hlavou se mu honilo mnoho myšlenek a on nevěděl, kterou uchopit dříve. Co by se asi s ním stalo, kdyby sešel z cesty a opustil tento tubus? Uvízl by v té podivné hmotě nebo by někam padal? Ale kam? V hlavě se mu začínaly kupit otázky, na které sotva mohl znát odpověď. Navíc jej začal přemáhat pocit beznaděje.

Soustředil se na pokračování v cestě, byť měl nutkání otočit se a utéci. To ale rozhodně udělat nesmí, stejně jako používat magii, kterou si dodával odvahu jeho průvodce. Za prvé již ani nevěděl, jak by měl uklidňovací kouzlo vyvolat, a potom nechtěl být Silapovi pro smích. Proto přemáhal sám sebe a nutil se k jednomu malému kroku za druhým.

„Tady končí hranice,“ vyrušil jej ze soustředění hlas průvodce „a začíná Říše Středu.“

Silap navíc zhasl světlo a zahleděl se před sebe. Pokračující tubus ozařovalo přehršle hvězd, zcela jiných, než které kdy mohli spatřit v Říši Chaosu.

„Vidím to poněkolikáté a stále je to úchvatné,“ přiznal tiše, spíše sám k sobě než k Myrtilovi.

„To je Říše Středu?“ zeptal se Edofeinin šampion, kterého rovněž pohled na pestré hvězdokupy a souhvězdí uchvátil.

„Ano, hledíme na Říši Středu,“ přikývl Silap a vydal se dále.

„Říše Středu,“ opakoval Myrtil a pomalu následoval jeho kroky.

I on zrušil světelné kouzlo a kochal se pohledem na vzdálené okolí tubusu. Dotěrný strach se vytratil a nahradila jej zvědavost.

Jeho pocity byly ale velmi rozdílné od těch Silapových. Fagunův šampion to vnímal jako objev něčeho nového, co nikdy předtím neviděl, ale pro Myrtila to bylo nalezení části prostoru, který dříve znal, a který byl pro něj téměř celou věčnost ztracen. Bylo to daleko osobnější, než by kdy dokázal přiznat.

Před ním se nacházel prostor, na nějž téměř zapomněl. Rozpomínal se na barevné hvězdokupy a uvědomoval si, že je zná. Kolem některých hvězd jistě obíhaly světy, které kdysi dávno stvořila nebo okupovala jeho Paní. Světy, kde on byl uctíván jako polobůh.

Pomalu se smířil s vědomím, že Silapa bude muset nechat naživu. Alespoň prozatím. To, co mu ten malý šampion sliboval, opravdu splnil. Byl si jist, že tímto objevem stoupne i v očích své Paní.

„Dorazili jsme k cíli,“ pronesl Fagunův šampion a v jeho rukou se objevil meč.

„Na co ta zbraň?“ podivil se Myrtil.

„Byl jsem tam sice již třikrát, a vstup co nejdůkladněji utajil, ale nerad bych byl překvapen kýmkoliv, natož někým, kdo by mohl být silnější než já.“

Myrtil si po těchto slovech uvědomil, že obezřetnost je jistě na místě. Nikdo, ani bohové samotní neměli tušení, co je za hranicemi jejich Říše může čekat. V Říši Chaosu byl považován za jednoho z nejsilnějších, a možná i tím nejsilnějším, vždyť od doby války jej zatím nikdo neporazil. Jeho průvodce měl však pravdu, a přestože ho považoval za slabocha, i on si uvědomoval, že v Říši Středu mohou být mocné bytosti. Nemohl tušit, kdo tam vládne a jakou mocí. I on by nerad něco podcenil a zůstal v zajetí na území nepředstavitelně vzdáleném od Síní jeho Paní. Proto i on tasil meč.

Kráčel několik kroků za svým průvodcem po husté černé hmotě až do míst, kde se jeho průvodce zastavil a vyslal před sebe několik kouzel.

„Hardrachorne?“ pronesl Silap po chvíli, ale nikdo se neozýval.

„Děje se něco?“ zeptal se Myrtil a raději pevněji sevřel jílec meče.

„Nevím,“ přiznal Silap a pomalu se přiblížil k ústí tubusu.

Na rozdíl od vstupu, kdy povrch brány byl neprohlédnutelný, tato strana poskytovala krásný výhled na celé okolí.

„Myslel jsem, že průchod bude končit na nějakém světě?“ přiznal Myrtil překvapen, že vidí kolem sebe jen hvězdy a nebeská tělesa.

„Nechtěli jsme riskovat, že nás někdo odhalí. Takovéto brány by si na některém ze světů jistě někdo všimnul. Tak velký zásah do prostoru bychom nedokázali utajit. Toto bylo bezpečnější,“ svěřil se Silap.

„Takže to je vše?“ zeptal se Myrtil zklamaně.

„Není, alespoň doufám,“ odvětil nejistě.

Otočil se ke stěně oválné brány a pomalu do ní zanořil tvář. Jakmile se část jeho hlavy ocitla na druhé straně, začal tichým hlasem pronášet několik vět.

Vypadalo to, že obranná kouzla, která měla bránu chránit před zraky nevítaných hostů, byla nedotčena. Kde se ale nachází Hardrachorn, jenž tu na ně měl čekat? O tom neměl nejmenší tušení.

„Hardrachorne!“ zvolal Silap do prostoru a čekal na odpověď.

Ostřížím zrakem bedlivě sledoval celé okolí i pro případ, že by zaznamenal přítomnost jiných. Záhy zahlédl drobný pohyb. Soustředil se k tomu místu a raději si připravil několik útočných kouzel.

Pomalu se k nim přibližoval tmavý stín a on poznal, že je to jeho rudý drak.

„Měls na nás počkat uvnitř,“ pokáral ho, jakmile se Hardrachorn přiblížil.

„Vím, můj pane.“

„Kde jsi vůbec byl?“ zeptal se Silap, aniž by se snažil ve svém hlase skrýt zvědavost.

„Chtěl jsem zjistit, zda se tu nenachází ještě jiný osídlený svět, můj pane.“

„Nalezl jsi nějaký?“

„Objevil jsem jeden malý modrý u té bílé hvězdy, kolem které jsme prolétali posledně,“ kývl Hardrachorn tím směrem. „Přišel mi mnohem zajímavější, než ty, na kterých jsme byli.“

„Dobrá, podíváme se tam,“ přikývl Silap a jeho tvář opět zmizela v temném tubusu.

Myrtil stál krok za ním a po celou dobu sledoval rudého draka, který je dopraví dále. Opět se mu vrátila dobrá nálada, protože let na dracích nebo wyvernách patřil k jeho oblíbeným činnostem.

„Jsi připravený?“ zeptal se Silap.

„Rozhodně,“ odvětil Myrtil nedočkavě.

* * *

Zarudlá obloha poskytovala úchvatný pohled na vycházející černý měsíc světa Gnob. Byl několikrát větší než samotný svět, na němž se Myrtil právě nacházel, a tak zaplnil téměř šestinu noční oblohy. Jeho hluboké krátery vybízely pozorovatele natáhnout ruku a dotknout se jejich ostrých hran.

Edofeinina šampiona však pranic z toho nezajímalo. Cit pro krásu nebyl jeho silnou stránkou. Ani se nikdy nezajímal o původ té vyhaslé černé koule, natož aby se kochal pohledem na ni.

Vstoupil na tento svět za jiným posláním.

Byť na krátkou dobu, tak přeci jen navštívil Říši Středu. Pronikl do Říše, na níž mnozí zapomněli a jiní ani nevěděli, že vůbec existuje. Pokud Silap nelhal, byl teprve druhým z Říše Chaosu, kterému se to poštěstilo. Vlastně třetím, ale Hardrachorn se nepočítá. Byl to pouze okřídlený oř, který je měl dopravit tam, kam mu přikázali.

Na tento pro něj nijak zvláštní svět se uchýlil, aby se co nejrychleji spojil se svou Paní. Nechtěl tak učinit před zrakem Silapa, a tak spěchal na další svět bohyně Edofeiny, kde jej žádný z šampionů ostatních bohů nebude vyrušovat.

Ještě než zahájil silné modlitby, myslí mu prolétla myšlenka na slávu a uznání, které získá mezi ostatními členy Síní. Opět získá neotřesitelné postavení prvního šampiona, toho, kdo rozhoduje o mnohém, do jehož přízně se každý snaží vetřít. Byl přesvědčen, že tuto úlohu zvládne s dokonalostí sobě vlastní.

Poklekl a hrubý hlas začal pronášet první slova modlitby. Nejprve tišeji, postupně však nabíral na síle, až přešel v téměř nesnesitelný zvuk, který nemohla vydávat Myrtilova ústa.

Vše živé, co se doposud nacházelo v okolí, se dalo na útěk. A nezastavili se, ani když stále sílící slova ustala a nastalo naprosté ticho.

Myrtil sledoval noční oblohu a čekal. Věděl, že na tuto silnou modlitbu bude jeho Paní reagovat. Byl si vědom i trestu, který by jej stihl za její zneužití.

Konečně si všiml sílícího větru i mírného vlnění temného nebe. Velká luna se zachvěla a nespočet kráterů a plošin zmizelo, aby je nahradila potemnělá tvář. S neskrývaným obdivem hleděl ke své stvořitelce a sledoval každý rys její dokonalosti.

„Proč mne voláš, služebníku?“ ozval se hlas, který zbožňoval.

„Má Paní,“ pronesl s chvějícím se hrdlem, „musím Vám vypovědět, odkud přicházím,“ dodal a snad čekal, že se ho zeptá na místo, kde ještě před několika okamžiky byl.

Kde byl téměř jako první, a které bylo i pro jeho Paní po mnoho věků ztraceno.

Ale odraz bohyně Edofeiny mlčky sledoval každý jeho pohyb, každý jeho dech i výraz očí. Uvědomil si, že ji cítí všude, že před ní neukryje žádná tajemství.

„Má Paní, navštívil jsem Říši Středu,“ vysoukal ze sebe nervózně.

Nikdy nedokázal mluvit ke své bohyni jako k ostatním. Jeho sebejistota i vědomí moci bylo tatam. Byl vděčen i za prostá slova, byť si tento rozhovor představoval trochu jinak. Vždyť jeho Paní ví, že byl prvním, kdo jí zpravil o novém spojení mezi Říšemi. Teď bude následovat uznání a pohodlné přenesení do Síní, kde zaujme místo jako první mezi Vyvolenými.

Edofeina neodpověděla. Namísto chvály jen další mlčení.

Chtěl opět něco říci, když začal pochybovat, zda se vyjádřil přesně o velikost objevu, o němž se ji snažil informovat. Než stačil znovu zformulovat myšlenku, ucítil moc, která jej začala unášet pryč z Gnobu, stejně tak i tušil směr, kam je unášen.

Opět se ponořil do snů a plánoval, kdo z Vyvolených bude jeho oblíbencem a kdo nikoliv. Už měl téměř všechny rozřazené na oblíbené a nežádoucí, když pocítil velmi intenzivní bolest. To do jeho plánu nepatřilo.

Zprvu se snažil vzdorovat, ale záhy poznal, že s dalším jeho odporem bolest sílí. Poddal se tedy všemu, jak si to přála jeho milovaná Paní, byť nechápal důvody, které ji k tomu vedly.

Teprve když se zklidnil, uvědomil si, že se zastavili.

Byl v Síních své Paní, které navštívil jen několikrát a rozhodně tu nechtěl skončit. Pamatoval si zástup ubožáků, kteří byli vystaveni veřejnému ponížení a pod silou nesnesitelné bolesti slibovali nesplnitelné. Nebyl tu sám. Pouze pozice dřívějšího pozorovatele byla proti jeho vůli nahrazena pozicí oběti.

Stejně jako ti před ním se nemohl hnout, držen silou jeho Paní. Navíc věděl, že pokud by se snažil vymanit, způsobovala by mu ještě větší bolest.

Odevzdaně hleděl na chapadla, která se přibližovala, až se mu začala otírat o hlavu. Trpěl nesnesitelnou bolestí, když mu chapadla zajížděla do jeho tělních dutin. Jakmile dosáhla cíle, ukotvila se kostěnými háčky, aby je nemohl nikdo vytrhnout a poté začala mapovat jeho paměť.

To si Myrtil nepředstavoval.

Místo hrdiny, prvního z prvních, byl vystaven potupě veřejného zesměšnění. Kéž by, jako ti ostatní, omdlel a nic z toho si nikdy nepamatoval. On byl ale šampion a věděl, že neomdlí. Ani když mu utnou ruku či setnou hlavu, tak v těchto prostorách neomdlí.

S křečí ve většině svalů a bolestí, kterou dříve nikdy nepocítil, vnímal tok myšlenek a obrazů vlastní mysli s vědomím, že právě na to samé hledí i všichni přítomní, včetně jeho Paní. Teď každý věděl, že byl jako první z nich v Říši Středu, ale pochyboval, že mu to přinese slávu. Spíše bude rád, když o tomto okamžiku přítomní pomlčí.

* * *

Černofialová esence se linula rozměrným prostorem, bez ohledu na mnoho těles, rotujících kolem. To bůh povstal ze svého trůnu, místa, které málokdy opouští, a kterému ostatní bytosti daly název Božské Síně.

Vše živé i neživé, s čím se setkala, pocítilo její nezměrnou moc a na nějakou dobu se utápělo v temnotě.

Ti, kteří ji zbožňovali, pociťovali nával neskutečné rozkoše, ostatní to přivádělo k zoufalství a pocitům beznaděje.

Nebývalo zvykem, aby samotný bůh opustil hranice svého území. Pokud se chtěl setkat s jiným bohem, stávalo se tak v zemi nikoho na hranicích prostoru, kterému vládli.

Edofeina toto nepsané pravidlo ctila pouze u svých bratrů a sester. Tedy bohů, které společně s ní stvořil Sian z prvotní prahmoty. Nyní ale směřovala k méněcennému, jak zcela veřejně a nepokrytě označovala ty, které stvořil Sian po Válce bohů. Byly to zbytky esencí roztrhaných a pohozených v prostoru, které spojil v nové bohy. Nicotný bůh Fagun, o kterém věděla, ale nikdy se více nezajímala, byl jedním z nich.

Minula hranice svého území a vstoupila na území boha Faguna. Přestože jej navštívila poprvé, znala to místo, díky nespočtu zvědů, které s oblibou posílala k sousedním bohům. I proto byla překvapena, že jí nikdo dříve nesdělil, že se Fagunovi podařilo prolomit Sianovu stěnu, oddělující Říši Chaosu od Říše Středu. Až její oddaný služebník Myrtil, nejlepší bojovník, kterého kdy dokázala stvořit, ji tuto převratnou zprávu přinesl. Doufala, že se o tomto nedozvěděl ještě nějaký další bůh, především pak někdo z jejích silných sourozenců.

Putovala rozlehlým prostorem a sledovala výtvory dříve podceňovaného boha. Musela přiznat, že tvořit uměl. O tom také vypovídala skutečnost, že dokázal prolomit Sianovu stěnu. Pokud to dokázal mezi Říšemi Chaosu a Středu, jistě to zvládne i mezi Říšemi Středu a Řádu.

Minula poslední hvězdnou soustavu a blížila se k jasné záři božských Síní, trůnu boha Faguna. Zastavila se v těsné hranici s prstencem obklopujícím Fagunovy Síně a sledovala esenci boha, který ji vyšel vstříc. Marně vzpomínala, z kterých esencí ho Sian vlastně stvořil, ale to nebylo podstatné. Co ji skutečně zajímalo, nebyly ani tak nové světy, ale těch několik démonů, kteří měli takřka nevyčíslitelnou hodnotu.

„Vítám tě, ve své říši,“ pronesl Fagun, byť tuto návštěvu neočekával.

Jistěže ji neviděl rád. Byla příliš silná a příliš blízko, aby ji skutečně pohostil jako svého přítele. Proto se všude kolem rojily davy jeho Vyvolených, připravených bránit svého Pána. Byl to její záměr a ona věděla, že s ní nebude tolik smlouvat, jak jistě zamýšlel. Bylo potřeba mu připomenout, kým ona je a jakou mocí vládne.

„Tvůj prostor, nebo jak ho nazýváš, mne nezajímá,“ odvětila zvláštním tónem.

„Vím, kvůli čemu jsi přišla,“ pronesl sebevědomě, byť nemohl znát skutečný důvod osobní návštěvy.

„Kolik jich máš?“ zeptala se přímo.

„Věděl jsem, že tě zaujme šikovnost těch téměř vyhynulých tvorů.“

„Kolik?“ zopakovala silnějším tónem.

„Je to malý rod čítající na osm set dvanáct jedinců,“ odvětil s vědomím toho, že bohyně temna s ním nehodlá příliš rozmlouvat.

„Ví o tom některý z mých sourozenců?“

„Ne. Víme o tom pouze my dva,“ přiznal Fagun, přestože si uvědomoval, že by si tuto informaci mohla Edofeina vysvětlit i jako jeho slabinu.

Ona však nevěděla, že na hranicích jeho říše čekají poslové, kteří v případě střetu s Edofeinou neprodleně vyrazí k ostatním bohům, aby je informovali, čeho se jejich sestra snaží zmocnit.

„Jak dlouho je brána otevřena?“

„Nejméně sedm oběhů Gwasiru kolem své hvězdy.“

Tato informace Edofeinu opravdu překvapila.

Gwasir byl dávno opuštěný svět, obíhající téměř vyhaslou hvězdu uvnitř území, které ovládala právě ona. Bylo obecně známo, že jeho doba oběhu byla zdaleka nejdelší ze všech známých světů Říše Chaosu. Fagun tedy nebyl pouze šikovný, ale byl i velice trpělivý. Navíc byla uklidněna i nepřítomností Siana, o kterém by se jistojistě dozvěděla. Vždy měla za to, že porušení hmoty oddělující Říše, ho přivolá nazpět. Jak to ale vypadalo, tak se mýlila.

„To ji ani po tak dlouhé době nikdo z druhé strany neodhalil?“

„Její ústí nesousedí s žádnou hvězdou ani světem.“

„Dobrá tedy,“ pronesla s uspokojením. „Co za chroly žádáš?“ dodala zvláštním až opovržlivým tónem.

Byť proti ní stál bůh, necítila to tak. Jeho esence nedosahovala ani šestiny velikosti té její, navíc v ní převládalo vědomí, že není jejím bratrem. Pouze podřadným bohem, stvořeným ze zbytků poražených.

„Žádám několik světů Říše Středu,“ odvětil Fagun.

„Žádáš světy Říše Středu?“

„Pětinu z území, které dobudeme.“

„Dobudeme?“ podivila se Edofeina, neskrývajíc svůj údiv. „To, že mám zájem o chroly, ještě neznamená, že s tebou spojím své další plány.“

Fagun byl její odpovědí opravdu překvapen. Byl dokonce připraven smlouvat a ze svých požadavků mírně ustoupit. Nebyl si jist, zda k tomu vůbec bude nějaký prostor. Pochopil, že si Edofeina byla vědoma toho, proč se obrátil zrovna na ní. Sám se neodvažoval zahájit útok či invazi do Říše Středu. On ji potřeboval, ona jeho ne. To jediné, co potřebovala, byli jeho chrolové.

„Za to, že otevřu brány a umožním ti ovládnout další Říši, přeci nežádám tolik, nebo ano?“ namítl po chvíli.

„Žádáš příliš,“ odvětila Edofeina. „Navíc ti nemohu nabízet něco, co zatím nemám.“

„Nespěchám. Vím, že je potřeba vše naplánovat.“

„Nemáš nejmenší tušení, proti komu budeme muset bojovat, až vstoupíme do Říše Středu. Povstanou proti nám všichni tamní bohové, a ty nevíš pranic o jejich moci a síle.“

„Právě proto jsem se obrátil na tebe,“ přiznal Fagun.

„Žádáš víc, než co kdy můžeš dostat,“ odvětila a její esence se pohnula k pohybu.

Sledoval, jak se nejmocnější bohyně Chaosu vzdaluje. Byl přesvědčen, že se s ní domluví, ale vývojem událostí byl vlastně zmaten. Sledoval její velikost i temnotu přelévající se ve tmavě fialové esenci a přemítal. I on měl další plán pro případ, že by tento nevyšel. Bude muset vyslat svého Vyvoleného za Valdorem.

* * *

Po nachově zbarvené obloze prchala hejna okřídlených ještěrů do bezpečí před hladovým Hardrachornem. Žádný ze zdejších živočichů ani bytostí se nemohl rudému drakovi rovnat ani silou ani velikostí, natož ostatními schopnostmi, kterými disponoval.

Silap zpovzdálí sledoval bravurní lov svého šupinatého přítele a přemýšlel, zda má vzlétnout vzhůru a usednout na jeho hřbet, aby se tohoto úchvatného představení zúčastnil. Zůstal na zemi a sledoval protažené stíny okolní hornaté krajiny.

Přestože mu Myrtil zaručil bezpečnost, necítil se na Jogenu, jednom z temných světů bohyně Edofeininy, zrovna nejlépe. Navíc byl její šampion pryč déle, než předpokládal a on se začínal nudit dlouhým čekáním. Měl za to, že se vrátí nejpozději do tří zdejších dnů, a to den na Jogenu trval o poznání déle, než na jakémkoliv z Fagunových světů. Osobně neznal svět s delším dnem ani nocí, byť jako jeden z mála několikrát překročil hranici prostoru svého Pána. Právně od něj měl zcela jasné pokyny. Věděl, že bez odpovědi se nemá vracet, i proto na Myrtila čekal dvanáctý den.

Už několikrát přemítat o tom, zda na něj Myrtil nezapomněl či byl povolán k nějakému důležitějšímu úkolu. Možností bylo mnoho, ale Silap se bránil představě, že by ho měl začít znovu hledat. Už sama skutečnost, že se nacházel na území nechvalně známé bohyně, jej znervózňovala. Natož, aby jej opustil a vydal se hlouběji do její říše.

Nakonec vylétl směrem k početným hejnům, v jejichž středu řádil Hardrachorn, aby usedl na dračí hřbet a stal se po několikáté součástí probíhajícího lovu.

Hardrachorn pronásledoval velkého samce, který svůj život nehodlal dát zadarmo a brilantně manévroval před hlavou rozzuřeného draka. Už ho dvakrát téměř polapil, ale velký a silný tulap se na poslední chvíli dokázal z dračího sevření vymanit.

Silap si užíval pohled na běsnící hlavu svého oře i prudké změny letu ve snaze ulovit největšího samce hejna, když si jeho dokonalý zrak všiml podivných stínů, které se k nim přibližovaly.

„Konec lovu!“ zvolal k Hardrachornovi.

„Jen chvilku a je můj,“ odvětil drak zaujat lovem.

„To počká! Máme návštěvu!“

Hardrachorn nečekaně změnil směr a vylétl vzhůru. Krátce shlédl na zraněného, vyčerpaného a především vyděšeného tulapa, jenž se konečně mohl vrátit ke svému hejnu, než svůj zrak zaměřil jiným směrem.

Silap měl pravdu, měli návštěvu.

Tři bytosti, zahalené slabým závojem neviditelnosti, se k nim snažily nepozorovaně přiblížit.

„Připrav se na cokoliv,“ pronesl Silap tak potichu, že to Hardrachorn sotva zaslechl.

Přesto jeho naježené šupiny svědčily o tom, že porozuměl.

„Proč se k nám snažíte nepozorovaně přiblížit?!“ zvolal, když už i stínům muselo být zřejmé, že o nich vědí.

Před drakem se objevily tři bytosti podivných tvarů. Patrně kdysi bývaly lidmi, možná démony. Měly z každého něco a zároveň nic.

„Nacházíš se na našem světě, to my se budeme ptát, cizinče,“ pronesl jeden z nich a v ruce se mu rozzářila rudá hůl.

„Dovedl mne sem Myrtil a na něj mám také čekat,“ snažil se Silap zabránit možnému nedorozumění.

Jeho slova však nepřinesla očekávaný účinek. Druhý tvor vytáhl černý meč s rudou září na jeho hrotu, a přemístil se na odvrácenou stranu, aby mohl lépe zaútočit.

Silap raději otálel s tasením meče, aby svým počínáním neuspíšil to, čemu se snažil předejít.

„To ti nevěřím,“ pronesl největší z tvorů a i on vytáhl hůl, jež se mu v rukou rozzářila.

Aniž by čekali na Silapovo vysvětlení, rozlétli se proti němu.

K jejich překvapení dračí jezdec vylétl proti jednomu z nich. Hardrachorn se naopak vrhl střemhlav dolů ve snaze prchnout z dosahu svého pronásledovatele. Třetí z tvorů sledoval počínání svých druhů a zvažoval, komu vyrazí na pomoc. Jeho rozhodnutí bylo rychlé. S drakem si jeho druh poradí, a tak vyrazil proti jeho pánovi.

Hardrachorn si vzpomenul na předchozí lov, ale nyní byl lovenou zvěří on. Musel využít veškeré své umění letu, aby se vyhnul magickým střelám, které na něj jeho pronásledovatel sesílal. Přesto cítil, že mnohým neuhnul. Nemít šupiny tvrdší než ocel, jistě by většině útoků podlehl.

Na okamžik se ohlédl, aby se utvrdil, že se mu nepodařilo setřást svého pronásledovatele. Navíc vůbec netušil, kde se právě nalézá. Byl příliš daleko od místa, kde čekali na Myrtila, a sotva spatřoval cokoliv povědomého. To bylo ale to poslední, co ho trápilo. Uvědomoval si, že pokud ho pronásledovatel ještě několikrát zasáhne, nebude schopen poodletět ani o nepatrný kousek. I proto mířil k horám, kde bude mít více prostoru manévrovat a schovat se za mohutné masivy.

Stalo se však, co nečekal.

Jeho pronásledovatel se objevil přímo před ním. Měl co dělat, aby se vyhnul rudé holi, která mu prolétla těsně kolem hlavy. Stačil na podivného tvora plivnout ohnivou slinu, ale rozžhavená plazma mu sotva ublížila.

Hardrachorn se ohlédl, ale tvora neviděl. Opět někam zmizel, aby jej překvapil dalším útokem. S obavou sledoval prostor kolem sebe, zda náhodou nespatří jeho stín, nebo cokoliv, co by ho mohlo varovat.

A pak jej zahlédl. Blíže, než by si přál, téměř přímo před sebou i s rudou holí napřaženou proti jeho hlavě. Ještě jednou použil ohnivý dech, a poté zavřel oči s vědomím, že boj o holý život prohrál.

Namísto očekávané rány zaslechl smrtonosný řev.

Vědom si, že jej musel minout, otevřel oči a ohlédl se. Pronásledovatel svíral v rukách rudou hůl, ale z jeho břicha trčelo žlutě zářící ostří. Hardrachorn jej sice neviděl, ale věděl, kdo tvora zabil. To ostří by poznal mezi tisíci.

Silap ještě vyčkal, než z podivného tvora vyprchaly poslední známky života a poté z něj svůj meč vytáhl. Chvíli sledoval, jak bezvládné tělo mizí, než se vrátil na Hardrachornův hřbet.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě.

„Jsem, můj pane,“ odvětil, přestože na části hřbetu a ocasu stále ještě cítil smršť magických střel.

„To je dobře,“ pronesl Silap.

„Co byli zač?“ zeptal se Hardrachorn.

„Patrně Edofeinyni adepti nebo někdo z jiných Vyvolených.“

„Proč přišli až nyní?“

„To nevím,“ přiznal Fagunův šampion a rozhlédl se kolem. „Jedno je jisté,“ dodal po chvíli, „Tady déle čekat nemůžeme.“

„Takže se vracíme, pane?“

„Ano,“ přikývl Silap, „doprav nás k prostorové trhlině.“

Hardrachorn více slyšet nepotřeboval. Už se dokázal zorientovat a tak vyrazil směrem, o němž byl přesvědčen, že tam naleznou prostorovou trhlinu, kterou na tento svět přišli.

Silap zřetelně rozpoznával hory, v nichž se skrývala průrva vedoucí na jejich svět, když zaslechl Fagunův hlas. Přitom s sebou nečekaně trhnul, až znepokojil i svého rudého oře.

Hardrachorn se starostlivě ohlédl, zda je jeho pán v pořádku.

„Stalo se něco?“ zeptal se po chvíli, když se jeho pán uklidnil.

„Náš Pán nás volá,“ odvětil Silap vážným hlasem.

„Víte proč?“ zeptal se, když přistávali u skalní průrvy ústící do krátkého tunelu, spojujícího nejen dva cizí světy, ale také dvě hraniční území dvou bohů.

„Nevím,“ odvětil Silap, byť tušil důvod jejich návratu.

Na jednu stranu byl vděčen, že již nemusel na Jogenu déle čekat, na druhou cítil mírné zklamání. To, že ho Fagun volá zpět, nemohlo znamenat nic jiného, než že mu tak důležitou zprávu přinesl někdo jiný než on. Přitom se celou dobu těšil právě na okamžik, kdy před něho předstoupí a sdělí mu, že mocná Edofeina projevila o chroly zájem a nabízí za jejich služby mnoho nových světů Říše Středu. On by mu pak mohl rovnou doporučit nejméně čtyři, které osobně navštívil. Tyto plány mu ale zmařil někdo jiný, patrně Myrtil, který s největší pravděpodobností místo na Jogen zamířil přímo za Fagunem.

I Hardrachorn tušil, proč se vracejí, ale více se Silapa neptal.

Úzkým průchodem podivného skalnatého útvaru vstoupili na svět Fordur, jeden z největších světů boha Faguna.

Hardrachorn vzal na sebe opět svou skutečnou podobu a vyčkal, až Silap usedne na jeho hřbet.

Společně pak vylétli do temného prostoru obklopujícího veškeré světy.

Silap se nemusel rozhlížet, kde je a kam mají letět. Rovnou navedl Hardrachorna směrem, kde jeho přítel mohl jen tušit Síně jejich Pána.

Pluli temným prostorem, od hvězdy k hvězdě, jejímž větrům nastavoval Hardrachorn blanitá křídla a nechal se unášet dál. Silap sledoval okolní světy i vzdálené hvězdy, barevné tečky v jinak temném prostoru a přemýšlel nad splněným úkolem.

Minuli rudého trpaslíka, jednoho z hlavních orientačních bodů, které Silap používal a konečně se blížili ke svému cíli. Hardrachon věděl, že za malou červenou hvězdou následují dvě další a poté stanou před žlutavou září Síní boha Faguna.

A právě ve chvíli, kdy nastavoval rozměrná křídla slabým větrům rudého trpaslíka, zaslechl Silap nové volání.

Bylo však jiné, než to předchozí.

Překvapila ho naléhavost hlasu. Vlastně to byl příkaz, z něhož pochopil, že má opravdu spěchat.

Bez jediného rozloučení opustil rudý hřbet a jako nažloutlý paprsek zmizel vstříc temnotě.

Hardrachorn byl Silapovým zmizením překvapen. Navíc nevěděl, proč najednou tolik spěchá. Přesto pokračoval v letu i on, byť k Síním dorazí o poznání později, než jeho pán.

* * *

Na hranicích prostoru, který dokázalo rozpoznat jen několik bytostí, čekaly zástupy Vyvolených. I ony věděly, že se ještě nacházejí na území, kterému vládla jejich Paní, ale rozletět se vpřed, během okamžiku by spočinuly na území cizího boha.

Myrtil sledoval tváře šampionů a adeptů, které velmi dlouho neviděl.

O mnohých věděl, že byli uvrženi do temnot či jiných vězení, pro své chyby a selhání. Dostali druhou šanci, aby přesvědčili Edofeinu o své užitečnosti. Nikdo nepochyboval, že udělají vše, aby s nimi byla jejich Paní spokojena.

To Myrtil nikoho o ničem přesvědčovat nemusel.

Byť stále ještě nestrávil formu svého výslechu, efekt byl dokonalý. Paní ho veřejně prohlásila za svého oblíbence a on si užíval její přízně plnými doušky.

Byl tím, který vedl její Vyvolené vstříc novému boji. Jen on a hrstka ostatních pamatovali Válku a mohli tak pocítit podobné chvění, jako tehdy, kdy útočili na jednoho boha za druhým.

Myrtil nepochyboval o tom, že to Fagunovou smrtí neskončí. Tento krok byl prvopočátkem něčeho většího, co započne, jakmile jejich Paní začne spřádat plány na ovládnutí Říše Středu; rozlehlého prostoru, který skýtá nespočet nových území a světů.

Ta chvíle je tu!

Konečně zaslechl její volání, po němž bez otálení vyrazil vpřed.

Nespočet světelných paprsků se řítilo prostorem k místu, které je volalo k sobě. Míjel jednu hvězdu za druhou, až před sebou spatřil temnou esenci nejmocnější bohyně Říše Chaosu. Věděl, že do tohoto okamžiku si jejich přítomnosti nikdo nemohl všimnout a ani v okamžiku, kdy budou prolétat skrze svou Paní, tomu nebude jinak. Teprve, až jí proletí a dostanou se na odvrácenou stranu, budou je moci Fagunovi Vyvolení spatřit. To už ale bude příliš pozdě, aby mohli zformovat dostatečnou obranu proti útočící přesile.

Odsunul stranou myšlenky na nadcházející boj a ponořil se do přívalů euforie a blaženosti, které ho obklopily, když vlétl do temného závoje své stvořitelky. Tyto okamžiky, kterých bylo pomálu, miloval a byl ochoten pro ně vykonat cokoliv. O to více si jich cenil a užíval, byť by jej v následných okamžicích měl čekat boj, jako nyní.

„Veď mé vojsko k vítězství!“ zaslechl rozkaz své Paní, až se celý zachvěl.

„Uslyšíte nářek toho nízkého boha, má Paní!“ odvětil sebevědomě a s bojovým řevem vylétl z temnoty.

Jako temně fialový smrtonosný déšť se společně s ostatními snesl na první zářící prstenec rotující kolem Síní. Bylo bezpochyby, že přítomnost vojsk bohyně Edofeiny způsobil mezi Fagunovými Vyvolenými zmatek. Myrtil se ze začátku nedokázal dostat do boje, protože těch několik obránců padlo ještě dříve, než se k nim dokázal přiblížit. Druhá vlna obrany byla silnější. Fagun povolal do boje vše, co mohl a vytvořil kolem nitra Síní obranný štít.

Nic lepšího si Myrtil ani přát nemohl. Pohledem přelétl přes celé bojiště a hledal nejsilnější část. Tam se rozletěl, aby vyplnil rozkaz své milované bohyně.

S nepředstavitelnou silou narazil do jednoho z obránců, jemuž spálil část trupu. Nehleděl na nespočet žlutých střel, které dopadaly na jeho tělo. S každou bolestí byl běsnější a zuřivější. Miloval, když trpěl, aby mohl rozdávat ještě větší utrpení. Bezohledně sekal mečem kolem sebe a posílal k zemi jednoho Fagunova bojovníka za druhým. Občas se rozhlédl, ve snaze spatřit Silapa, ale nikde ho neviděl. Jak rád by s ním zkřížil meč a ukončil jeho zbytečný život.

Spokojen prozatím se smrtí jiných, pokračoval v boji, než mu k nohám padl poslední obránce bránící vstup do nitra božích Síní.

Rozhlédl se po bojišti.

Světelný prstenec i okolí Síní byly dobyty. Nezbyl žádný protivník, kterému by mohl předvést svou sílu.

Vzhlédl k temné mlhovině, jež vše zpovzdálí sledovala, s vědomím, že milovaná Paní vnímá každý jeho krok a čin. Proto neotálel a vykročil do nitra Síní boha, jehož čas se nemilosrdně krátil.

K jeho překvapení mu další vlna obránců nevzdorovala. Pochopil, že to, co Fagun měl, již vyslal do boje k vnějším prstencům.

S pohrdavým výsměchem pokračoval k samotnému trůnu mladého boha, a co mohl, to rozsekl či povalil.

Zastavil se na hranici ohromného prostoru, v němž se překupovala jasná tmavě žlutá esence. Chtěl cosi pronést, když pocítil příval moci své vládkyně.

Připadalo mu to jako věčnost, kdy bylo jeho vědomí potlačeno, než nakonec procitl. To, co spatřil, ho překvapilo. Místo, kde se ještě před okamžikem nacházel bůh, nebylo nic. Trůn byl zbořený a z dříve tak rozlehlých Síní zbyly pouze trosky.

Ještě zahlédl část esence své Paní, jež se vzdalovala směrem ke svému území. Bylo po všem. Už nebylo nepřátel, které by mohl srazit k zemi, ani boha, jehož chtěl slyšet sténat.

Když opouštěl trosky Síní, spatřil bezvládné tělo svého průvodce, jak bez cíle putuje prostorem.

Patrně musel zemřít až poté, co padl jeho bůh, pomyslil si, jinak by jeho tělo zmizelo a duše se ocitla v městě Duší. I ty chyběly, nepochybně proto, že si je odnesla Edofeina.

Pohlédl na pobledlou tvář a odhadoval, kdo jej nakonec zabil. Kdo mu prokázal takovou službu a učinil z něj jediného stále ještě žijícího šampiona, který navštívil Říši Středu. S uspokojením si kopl do Silapova těla a hodlal se rozletět domů, když zaslechl zbožňovaný hlas.

„Přiveď mi mé chroly!“

„Jak přikazujete, Paní,“ odvětil a rozletěl se na svět, kde je Fagun ukrýval.

* * *

Rudý drak, na jehož šupinách se odrážel hvězdný třpyt, prolétal okolo poslední hvězdy, aby zamířil přímo k Síním boha, jemuž po většinu života sloužil. Cestování mezi hvězdami nepatřilo k jeho oblíbeným činnostem, byť byl proto více než dobře vybaven. Pokud si mohl vybrat, procházel raději prostorovými trhlinami, kterých znal více, než mnozí ostatní, ale do míst, kam měl právě namířeno, žádné nevedly.

Vypnul křídla a prohnul se, aby se opřel do hvězdných větrů a nechal se jimi unášet potřebným směrem. Na okamžik se zarazil. Sytě žlutou záři, která ho měla při obletu hvězdy přivítat, nikde nespatřil. Rozhlížel se kolem, aby se ujistil, že letí správně, že je tam, kde se domníval. Vše bylo tak, jak mělo; okolní hvězdy, které znal a podle kterých se orientoval, byly na svém místě včetně několika světů, které kolem nich obíhaly. Pouze záře Fagunových Síní zmizela. Ještě jednou zkontroloval svou pozici a znovu napnul křídla proti větrům velké bílé hvězdy, aby pokračoval v letu.

Upíral svůj zrak tak dlouho, až nabyl pocitu, že něco zahlédl. Žádné světlo to ale nebylo. V záři okolních hvězd rozpoznával podivné temné tvary putující prostorem. K jednomu z nich se blížil nebo spíše se jedno těleso blížilo k němu.

Sledoval tvar čehosi, co dříve bylo součástí nějakého světa, možná hvězdy, co nyní bezcílně brázdilo nekonečným prostorem jako kus temné hmoty. Co však Hardrachorna nejvíce znepokojovalo, byla skutečnost, že onen předmět přicházel z míst, kde se podle všeho měly nacházet Síně jeho Pána.

Před jeho zrakem se objevovaly další a další tělesa a on začínal tušit, že se zde odehrálo něco strašného. Proto jej Silap opustil v takovém spěchu, aniž by mu sdělil co se děje.

S pokračujícím letem se musel malým i větším útvarům vyhýbat stále častěji. Neměl pochyb, že šlo o trosky dříve tak ohromných Síní, jen nerozuměl tomu, co se tu událo. Cítil, jak se mu strachem ježí šupiny na hřbetě. Vždyť kdo mohl udělat něco podobného, kdo mohl zbořit světelné prstence i samotné Síně? Vše bylo pryč. Přivítaly ho trosky svévolně putující temným prostorem.

Hardrachorn neviděl jediný rozumný důvod pokračovat v letu do nitra ničeho. Už několikrát zvažoval, že se otočí a odletí na nejbližší svět s prostorovými trhlinami. Ale co pak? Měl stále silnější nutkání pokračovat a dostat se do nitra dřívějších Síní. Snad tam získá odpovědi na otázky, které mu nahlodávaly mysl.

Opět pocítil strach, toho špatného rádce, který jej nabádal otočit se a utéci. Uvědomoval si, že musí pokračovat, pokud se chce dozvědět, co se stalo.

Musel zjistit, kdo za tím vším stojí, zda ten samý bude usilovat i o jeho život. Pokud nezjistí, před kým má být na pozoru, může přijít smrt odkudkoliv.

Daleko obezřetněji pokračoval v letu, vědom si toho, že nepřátelé tu stále ještě mohou být. Byl nervózní, byť se několikrát snažil uklidňovat magií. Na druhou stranu věděl, že by strach pociťoval každý. Konečně chápal slova těch, co pamatovali Válku bohů, i si dokázal představit, že tehdy to bylo daleko horší. To nikdo nevěděl, zda přítel nebude za okamžik nepřítelem.

Před sebou spatřil ohromný kus něčeho, co dříve bylo jádrem Síní. Rozměrnější než největší hvězda, kterou kdy tvořivý Fagun stvořil. Pokud jeho Síně byly úchvatné, pak to, co z nich zbylo, bylo přímo děsivé.

S pocity žalu a tísně obezřetně přistál na okraji mohutného masivu a pohlédl do nitra. Dříve tak rušné Síně naplňovalo ticho. Nezahlédl žádné světlo ani pohyb duší či Fagunových Vyvolených.

Rudý drak pomalu procházel mezi troskami do míst, kde nikdy před tím nebyl. Vždy zpovzdálí světelného prstence sledoval krásu Síní a snažil se nahlédnout dovnitř. Představoval si, jak to asi vypadá v místech, kde se nalézá samotný bůh. Vždy tu bytostně cítil jeho přítomnost, jeho náklonost, jeho přízeň. Nyní ho obklopoval pouze chlad temného prachu.

Poprvé vstoupil do hlavní síně, místa, kde se nacházel boží trůn. Byl zbořený, stejně jako vše okolo, jako němé svědectví děsivé události. Všude bylo prázdno, až na několik bezduchých těl Vyvolených, kteří zaplatili životem za snahu ochránit svého boha. Hardrachorn k nim vždy spěchal s přáním, nalézt alespoň jednoho živého. Marně.

Pronesl několik slov a vyvolal jedno z nejsilnějších kouzel, jež znal. Před ním se objevila tmavě modrá světelná koule, uvnitř níž rotovalo podivné cosi. Nemohl uvěřit tomu, že právě toto jsou trosky Síní.

Pronesl další kouzlo a modrý svit koule zalilo žlutavé světlo. Upínal zrak do nitra koule, zda neuvidí jakýkoliv světelný bod. Už propadal marnosti, když zahlédl slabé světlo, sotva viditelnou tečku na okraji modré záře. Dalším kouzlem před sebou vyvolal žlutý plamínek, který se dal do pohybu. Ve spěchu jej následoval na odvrácenou stranu Síní, kde žlutavé světlo kleslo k zemi a osvítilo nehybné tělo. Jediné, které ještě nezemřelo.

Sehnul se nad ním a spatřil Silapovu vybledlou tvář.

Snesl na něj několik kouzel, ale bez většího úspěchu. Zranění, která utržil, byla strašlivá. Chyběla mu levá paže a na krku měl několik hlubokých ran od sečné zbraně.

Nejopatrněji jak dovedl, jej uchopil do spárů, a zvedl ze země. Pronesl další kouzlo, aby kolem Silapa utvořil ochrannou záři. Ta jej měla chránit od veškerých vnějších vlivů.

Naposledy pohlédl k nitru dřívějších skvostných Síní, než se odrazil a rozletěl pryč.

I když bylo nepochybné, co se stalo, vlastně nevěděl nic. Neměl nejmenší tušení, kdo to mohl způsobit, ani jak se mu to mohlo podařit. Vždyť Fagun disponoval velkou silou i mocí. Přesto to nestačilo.

Hardrachorn nevěděl, zda svět, kam má namířeno, je bezpečný, přesto vybral Legur. Nejoblíbenější Silapův svět, který mohl směle pokládat i za svůj domov. Znal tam mnoho bezpečných úkrytů. Především se na ohromném zeleném světě nacházelo hned několik prostorových trhlin, kterými by v případě potřeby mohli prchnout jinam.

To jediné, na čem mu teď záleželo, byl Silapův život. Pokud se mu jej podaří zachránit, bude znát odpovědi na veškeré otázky, které mu kolují hlavou. Díky tomu budou vědět, co mohou udělat dál a u koho hledat útočiště.

* * *

Kdyby záleželo pouze na Myrtilovi, nikdy by se na ten podivně nažloutlý pohyblivý svět nevrátil. V tomto okamžiku ale patřil jeho Paní, jako všechno okolo, co dříve stvořil Fagun. To jméno vlastně neexistovalo a Myrtil si je zakazoval vyslovovat, přestože mu to dělalo obtíže. I s ohledem na to, aby nějak neprobouzel část esence padlého boha, kterou k sobě nechala Edofeina přilnout.

Nezapomněl, k čemu to vedlo v dobách války a samotná Edofeina tomu byla důkazem. Ta upřela téměř většinu svých sil na pochopení principů tvarování podivné hmoty, kterou za sebou zanechal Sian. Prozření prozatím nepřišlo. Nepochybně je k tomu všemu zapotřebí podstatně více času, ale o tom Myrtil nic nevěděl a ani vědět nikdy nechtěl.

On mezitím splnil mnoho dalších rozkazů a především sesbíral všechny chroly, které si padlý bůh pěstoval. Celý rod těchto prazvláštních démonů rozšiřoval bránu, kterou Myrtil poprvé v doprovodu Silapa vstoupil do sousední Říše Středu.

Čekal na návrat prvních zvědů, sám zvědavý, s čím vším přijdou a zda se v sousední Říši nachází někdo tak mocný, jako je on, koho by mohl vyzvat na souboj. Nejsilnější z Říše Chaosu vyzve nejsilnějšího z Říše Středu, to samo o sobě znělo velmi dobře. O takovém souboji by se nepochybně hovořilo věky.

„Kolik zvědů tam Paní vyslala?“ vyrušil Myrtila z poklidného přemítání jeho bratr.

„Osmdesát pět adeptů.“

„Ty ses tam byl znovu podívat?“ vyzvídal Moril.

„Ne, jednou mi to stačilo.“

„Také bych se tam rád podíval.“

„Neboj, tuším, že se dočkají všichni.“

„Jenže to budeme mít jasné rozkazy. Kdybych tam prošel nyní, mohl bych si dělat, co se mi zachce, a to by se mi líbilo,“ namítl Moril a podivně se zašklebil.

„To je právě jeden z důvodů, proč tě tam nepustím,“ odvětil Myrtil a sledoval překvapenou bratrovu tvář. „Kdyby si tam každý mohl dělat, co se mu zachce, neposílala by tam naše Paní adepty, ale vyslala by nás spolu s ostatními šampiony, nemyslíš?“

„Mně to bylo hned podivné, proč tam posílá ty chudinky,“ přiznal Moril.

„Mají nepozorovaně sbírat informace. Každý, kdo by byl odhalen, bude velmi přísně potrestán!“

Více ani dodávat nemusel. Všichni si uvědomovali, co tím jejich Paní myslela a jaký trest bude přichystán pro ty, kteří selžou. Myrtil to věděl o to lépe, že to zažil. Ne že by se dostal až do takové nemilosti, pouze měl příkaz někoho z Propasti vyzvednout, když onomu nešťastníkovi chtěla Paní darovat poslední šanci. Od té doby dělal vše proto, aby se do oněch míst nikdy více podívat nemusel, natož aby tam uvízl na delší čas.

„To snad, aby se ani nevraceli,“ ušklíbl se Moril.

„S ohledem na další dění nevím, zda by to bylo nejrozumnější,“ poznamenal Myrtil. „Až Paní ovládne celou sousední Říši, nebudou se mít kam ukrýt a pak bych opravdu nechtěl být v jejich kůži.“

„Ouu,“ zakřenil se Moril, „u toho bych chtěl být.“

Myrtil na svého bratra zkoumavě pohlédl.

„Věř mi, že u toho bys rozhodně být nechtěl,“ podotkl naprosto vážně.

Moril na něj hleděl a přemýšlel, o čem mu bratr ještě neřekl. Ostatně Myrtil měl mnoho tajemství, které ostatním nesděloval. Ani když se vrátil z dalekých výprav, kam jej Paní často vysílala.

„Kdy tedy přijde naše chvíle?“ vyzvídal Moril netrpělivě.

„Teprve podle získaných informací Paní rozhodne, kam otevře nové brány mezi Říšemi. V ten okamžik přijde naše chvíle, bratře.“

Moril se zasnil a rozpomínal se na dobu před válkou i na válku samotnou. Nikdy před tím ani po tom neprožíval tolik emocí a strachu. Přesto toto období považoval za nejlepší, které ho kdy potkalo. Souběh posledních událostí přinášel příslib podobného období.

Už o tom hovořil každý, aniž by si dával pozor. Bylo to natolik zřejmé tajemství, že to nikdo nezakrýval. Jejich Paní osnovala invazi do sousední Říše, která měla být bohům Chaosu navěky nepřístupná. Místo věčného míru se vše připravovalo na novou válku, která bude v mnohém jiná než ta předešlá a přeci stejná. Válku, v níž opět budou umírat i bohové.

„Myslíš, že tam bude někdo stejně silný jako ty nebo já, nebo dokonce stejně mocný, jako naše Paní?“ zeptal se Moril nečekaně.

„To nevím. I my jsme jiní, daleko silnější než v dobách války,“ připustil Myrtil.

„Co když oni neměli potřebu zesílit?“

Myrtil mírně přikývl.

Jeho bratr mu mluvil z duše a navíc on tam byl a viděl ty slabé bytosti a křehké světy. Pokud i ostatní vypadají obdobně, pak ovládnout celou Říši nebude tak těžké.

„Věříš, že se už nemůžu dočkat?“ přiznal se Moril a pohlédl na pravé předloktí.

Myrtila také svrběla ruka, jako by i ona věděla, že za nějakou dobu sevře meč a dlouho jej nepustí.

„Neboj, naše chvíle přijde a pak si ji oba do sytosti vychutnáme,“ povzbudil svého mladšího bratra.

Moril přikývl a sledoval ústí brány, do níž směřovali další čtyři adepti. Jak rád by si to s nimi vyměnil a místo nekonečného čekání prošel dlouhým tubusem na druhou stranu. Strach z hněvu jeho Paní mu to ale nedovolil. Přihlížel jejich odchodu a vzpomínal, jak to na druhé straně vypadá.

* * *

Okolní prostor nenabízel mnoho světla, přesto se tu nacházelo více osídlených světů, než by kdokoliv neznalý předpokládal. Rozsáhlé Koriny nepotřebovaly ustavičně kroužit kolem životadárných hvězd. Světlo ani teplo nebylo podmínkou zdejšího bujného života, spíše naopak. Věčně zamrzlé světy, které mnozí nazývali „Úly smrti,“ poskytovaly vše potřebné pro život svých jediných bytostí. Rody démonů rostly a sílily, stejně jako rostl jejich Korin. Pokud rod vymřel, Korin zanikl, pokud byl Korin zničen, nespočet generací démonů zemřelo.

Edofeina putovala pro jiné nehostinným a odpudivým prostorem a vnímala přízeň oddaných služebníků ochotných pro ni vykonat cokoliv. Nebyla tu pouze pro svou potěchu, ale chtěla se osobně přesvědčit, zda jsou líhně přeplněné.

Ani ona sama neměla tušení, jak početná vojska bude v Říši Středu potřebovat, předpokládala však, že některé světy nebude snadné získat. Už tam také vyslala několik adeptů, aby pod falešným jménem nového a silného boha Numury začali verbovat první přívržence.

Na jiných světech tuto umírněnou strategii použít nemůže. Víra na nich byla jednotná a silná. O hrstku dalších světů se dělilo více bohů než jeden, a ti si každého svého světa opravdu hleděli. Jakákoliv podobná činnost by mohla vést k jejímu odhalení a to prozatím nemohla dopustit. Ještě ne.

Na většinu světů bude muset zaútočit hrubou silou.

Sama však věděla, že to bez pomoci jiných nepůjde. Její adepti jí donesli mnoho zpráv, díky nimž měla velmi dobrý přehled o svých bratrech a sestrách, kteří zůstali v Říši Středu, i o zcela nových bozích, které před svým odchodem stvořil Sian.

Bylo jich mnoho, ale nikdo ze skutečně silných, které pamatovala. Ti se museli odebrat do Říše Řádu. Přesto nikoho podceňovat nehodlala. Věděla, že v případě invaze se mohou semknout a ona nebude mít dostatek sil je porazit. Snadno by se mohla stát tou, která by odolávala útokům ostatních. Proto musela oslovit někoho dalšího. Jediný, kdo jí mohl skutečně pomoci, byl Valdor.

Právě k hranici jeho prostoru směřovala a přemítala nad tím, co mu vlastně může nabídnout. Nic a téměř vše. Jedním si však byla jistá. I kdyby o invazi neměl zájem, byť o tom pochybovala, zpozorní, jakmile mu sdělí jedno jediné jméno. Ano, když se to dozvěděla od prvních špehů, patrně by tomu ani nevěřila, kdyby to nepotvrdili i ti další. V Říši Středu žili dva Sirioné. Sama byla přesvědčena, že se všichni nacházejí v Říši Řádu. O to více byla překvapená, když zaslechla jméno jejich královny. Velmi dobře věděla, jaké city Valdor k Adriele cítí, a že bude návnadou, které nedokáže odolat. Naopak druhý Sirion připadne jí. Nejprve ji zmátlo jeho nové jméno, ale záhy poznala, že ten, který si nechává říkat Darion, není nikdo jiný než Sirilius.

S dřívějším králem Sirionů měla své záměry, ale Adrielu přenechá Valdorovi. Nikdo nemohl zapomenout na to, jak před zraky ostatních roztrhal esenci boha Vefrona, který Adrielu zabil kladivem Galaranu. Jak trpěl, když jeho esence uchopila a nadzvedla bezvládné tělo královny Sirionů, a jak se zapřísahal proti Sartalovi, který k tomu Vefrona přesvědčil. I proto byl jedním z těch, kteří se Sartala nezastali, když nad ním Sian vynášel svůj ortel.

Adriela i Sirilius byli nakonec vzkříšeni, ale rozhodli se společně s ostatními Siriony odebrat do Říše Řádu. V ten okamžik Valdorovi došlo, že ji nikdy více neuvidí. Nyní se mu ale naskýtá nečekaná možnost vše změnit. Pokud ovšem pomůže Edofeině v invazi a nabídne jí svá nepřeberná vojska. Vědoma si jeho slabosti, nebude zdrženlivá ve svých požadavcích. To je pořád přijatelná cena. Alespoň o tom byla přesvědčena.

A Darion? Ten bude její, protože mu má co vracet. Kvůli němu trvala Válka bohů tak dlouho a nakonec neměla vítěze. To se ale nebude opakovat. Udělá vše proto, aby neměl prostor ani čas zasáhnout proti ní. Udeří na jeho slabinu. Na malý rod lidí, kterému vládne na světě nazývaném Maurius. Právě tam bude směřovat jeden ze svých hlavních útoků, čímž oba Siriony zaměstná a bude mít mnoho času i prostoru ke svým dalším plánům.

Potřebovala získat na svou stranu silného spojence. Proto se přibližovala do míst, kde již mnoho věků nebyla, k hraničnímu území Monamar. Podivnému místu, které se nepodařilo ovládnout žádnému z bohů, považované mnohými za vadu v prostoru. Vznikl při odchodu Siana, jenž s sebou odvlekl jejich bratra, původce Války bohů, Sartala. Jiní naopak tvrdí, že to byla poslední Sartalova zlomyslnost, vždyť právě většinu světů v Monamaru stvořil on.

Dorazila na smluvené místo a vyhlížela narudlou esenci, jež se k ní blížila. Už zpovzdálí cítila bratrovu sílu, což jí přinášelo podivnou rozkoš. Škoda, že oni nejsou spojeni v jediného, tak silného boha, kterého by jejich bratři a sestry uctívali jako vládce všeho.

„Bratře,“ pronesla s nadšením a esencí projelo několik výbojů.

Část její esence se proměnila v hmotnou bytost, když se přiblížila k Valdorovi o něco blíže.

„Sestro,“ převtělil se i on, „proč ses chtěla setkat právě v Monamaru?“

„Nikdo by nás tu nehledal,“ objasnila, když se rozhlédla kolem.

Valdorova nehybná tvář dávala najevo, že nerozumí podivné obezřetnosti své sestry. Čeho by se oni dva měli bát. Vždyť silnějších bohů v Říši Chaosu nebylo. Kdo by se opovážil je vyrušovat nebo snad dokonce napadnout?

„Co máš společného se zmizením Faguna?“ zeptal se přímo.

I k němu se donesly zvěsti o zničených Síních jednoho z menších bohů sousedících právě s Edofeinou a něco mu říkalo, že toto utajované setkání s tím má nějakou souvislost.

„Vadilo by ti, kdybych s tím měla něco společného?“

„Mělo by snad?“ pochopil, že to byla práce jeho sestry.

„Myslím, že ne. Fagun byl bezvýznamný paskvil stvořený z poražených,“ odvětila tónem, kterým toto téma hodlala uzavřít.

„Proč jsme ale tady?“

„Co kdybych tě požádala o tvé válečníky?“

„Několik ti jich snad mohu propůjčit,“ pronesl s údivem nad takovou drobností.

Pokud jde o několik bojovníků, mohla s takovou prosbou poslat některého ze svých Vyvolených. To se opravdu nemuseli trmácet až sem, k hranicím nikoho.

„I kdybych jich žádala víc?“

„Kolik?“ zeptal se s tušením, že se mu ten počet nebude líbit.

„Mnoho tvých světů,“ přiznala a čekala na jeho reakci.

„Ty mě žádáš o veškeré válečníky z několika světů? Kolik jich vlastně potřebuješ? A na co?“

„Chci ovládnout Říši Středu.“

Valdor svou sestru dlouho pozoroval. Pochyboval o tom, že by si v této situaci dovolila z něho dělat legraci. Na druhou stranu mu její slova přišla bláhová, byť z ní vyzařoval podivný klid.

„Do Říše Středu se nedostaneme. Nebo mi snad něco uniklo?“

„Fagun zemřel, jelikož přetvořil jeden rod chrolů, kteří umějí tvarovat hmotu, kterou Sian oddělil Říše.“

Valdorova odmlka byla ještě delší než ta předchozí. Nakonec se však pohnul a nechal rozeznít svůj hromový hlas.

„Ty mi tvrdíš, že jsi otevřela bránu mezi Říšemi?“

„Přesně to jsem udělala,“ přiznala s neskrývaným uspokojením.

„Co když ho to ale opět přivolá?“

„Pochybuji. Pokud ano, už bychom o něm dávno věděli. Brána je otevřena delší dobu, než bys čekal. Nedorazil, ani když jsem zabila Faguna a nechala zničit jeho Síně. Věř mi, Sian se již nevrátí. Vzpomeň na jeho poslední slova. Pokud bude Sianus v ohrožení, sám se ochrání. Nemluvil o tom, že jej opět přijde ochránit. Takže cesta je volná.“

„Nebral bych jeho slova na lehkou váhu,“ varoval ji, byť vlastně netušil, co tím jejich otec myslel. „Co když se Sianus dokáže nějak ubránit?“

„Napadá tě jak?“ zeptala se zvídavě.

„Nenapadá.“

I Edofeina nad tím dlouho přemýšlela, ale nenapadlo ji nic, co by jí mohlo v jejích záměrech zastavit. Pokud Sian mluvil o bozích Říše Řádu, pak se s nimi ráda setká.

„Tak půjčíš mi své válečníky?“

„Co mi za to nabídneš?“

„Podíl na dobytých územích.“

„Ta si mohu dobýt sám a s větším potěšením,“ přiznal Valdor.

Velmi nerad půjčoval své vypiplané válečníky jiným bohům. Nikdo z jeho sourozenců se k nim neuměl chovat s patřičným citem. Vždy je posílali na nesmyslnou smrt, místo aby využili všech jejich dovedností a válečnického umu.

„Co kdybych ti řekla, že ti mohu nabídnout Adrielu.“

Valdorova esence téměř přestala kolovat.

„Ty máš Adrielu?“ zeptal se, aniž by skrýval své překvapení.

„Zatím ne, ale vím kde je a s pomocí tvých válečníků bude otázkou času ji získat.“

„Ale nic se jí nesmí stát!“

„Slibuji, že se jí nic nestane. Nechám vyhladit vše živé kolem ní a potom si ji můžeš odvézt, kam budeš chtít.“

Valdor přemýšlel.

Ať by Edofeině poskytnul jakékoliv válečníky, dokáže si stvořit za nějaký čas nové. Adriela byla ale jedinečná. Získat ji a moci ji mít nablízku, dvořit se jí a získat její zájem, to stálo za jakýkoliv počet válečníků.

„Nabídnu ti třicet šest světů. Můžeš použít veškeré bojovníky, které skýtají. Dobyté světy Říše Středu si rozdělíme na půl, a k tomu mi dáš několik chrolů, kteří umějí stavět brány mezi Říšemi a především pak Adrielu, které nezkřivíš jediný vlas,“ sdělil Valdor své podmínky.

„Zůstane mi právo na výběr světů a druhý Sirion,“ odvětila Edofeina.

„Jaký druhý Sirion?“

„Sirilius.“

„K tomu nemám výhrad,“ potvrdil Valdor.

„Ujednáno,“ usmála se a svému bratrovi se uklonila. „Pošlu k tobě své šampiony, aby připravili mé nové válečníky,“ dodala a její temná esence se začala vzdalovat.

Ještě chvíli k ní hleděl, než se i on dal do pohybu.

* * *

Rudé slunce sotva ozařovalo vrcholy okolních sopek světa Tephos. Myrtil se opíral o skálu a hleděl do údolí, kde na černorudé hornině poznamenané mnohočetnými puklinami budovali chrolové novou bránu mezi Říšemi.

Tu první, kterou kdy vůbec vystavěli, rozšířili do nepředstavitelných rozměrů, snad aby se jí mohla protáhnout sama bohyně. Skutečný důvod toho všeho neznal ani Myrtil. Věděl, že na ní pracovali úplně všichni a jakmile ji dokončili, byli přemístěni na jinak nehostinný svět, aby vystavěli dvacet bran do nejrůznějších koutů Říše Středu. Tolik armád vyrazí, až nastane správný čas.

Kromě bran do Říše Středu se stavěly i brány do jednotlivých Edofeininých světů, na nichž vybraní Vyvolení formovali nová invazní vojska. Vedle nespočtu démonů a dalších bytostí se tu nacházeli i Valdorovi válečníci. Mnoho ras, vyšlechtěných za jediným účelem. Bojovat a zemřít pro slávu svého Pána. Myrtila uchvacoval pohled na nepřeberné šiky vojsk a přemýšlel, jaká si vybere on. Tuto výsadu mu udělila sama jeho Paní, stejně tak i pověření nad vedením jedné z šesti hlavních armád.

Právě branou, u níž stál a sledoval její stavbu, měl nová vojska vést. Brána byla oproti ostatním něčím výjimečná. Měla ústit na svět, na němž podle vyslaných zvědů žijí dva Sirioné, rasa stará jak nejstarší bohové, stvořená z téže esence a přeci zcela odlišná.

Už tato skutečnost, sama o sobě, byla velmi zvláštní. Všichni se domnívali, že Sirioné odešli do Říše Řádu, kde se také nalézal jejich původní svět. Přítomnost těchto dvou Sirionů byla navíc pro Myrtila mnohem osobnější, než by kdy čekal. Jedním z oněch Sirionů nebyl nikdo jiný, než Sirilius, dřívější král Sirionů, který si po válce začal říkat Darion. Právě s ním měl Myrtil, ale i samotná bohyně, nevyřízené účty.

Proto osobně dohlížel na stavbu brány směřující na Maurius.

Díky zvědům měl velmi dobrou představu o tom, jak to na vzdáleném světě vypadá i kde bude ústit druhý konec tubusu. Přihlížel magickému ztvárnění celého průchodu i s oběma branami. Bylo zajímavé sledovat, jak chrolové vybírají v prostoru ničeho body, kam zasadí druhý konec brány. Neosídlený severní pól malého světa byla již od začátku jediná volba.

„Kdy se tam půjdeme podívat?“ zeptal se Moril, kterému se brána již zdála hotova.

„Až ji dostatečně rozšíří,“ odvětil Myrtil.

Vzpomenul na svůj první průchod úzkou bránou a nepříjemné pocity, které jej málem ovládly.

„Myslíš, že je pro nás úzká?“ podivil se Moril, kterému se brána zdála dostatečně široká.

„Věř mi, je úzká,“ nepřipouštěl jeho starší bratr diskusi.

„Když to říkáš,“ přikývl Moril, byť cítil určitou pochybnost. „Víš, že naše Paní upravuje Propast?“ pronesl po chvíli, snad aby protrhl trapné ticho, které nastalo.

„Myslíš to vězení?“

„Vězení? Jaké vězení?“ opakoval překvapeně Moril.

„Vězení pro tebe, ty hlupáku,“ odvětil Myrtil a začal se ukrutně smát.

Morilovi jeho chraplavý smích příjemný nebyl. Navíc si nebyl jist, zda jeho bratr žertuje, nebo zda něco z toho není náhodou pravda. Jejich Paní si libovala ve stavbách nejrůznějších vězení, kam s oblibou uvrhávala ty, kterých se omrzela.

„Jak to myslíš?“ zeptal se po chvíli nejistě.

„Jsi větší hlupák, než jsem si myslel,“ povzdechl si Myrtil. „Paní buduje vězení pro Dariona,“ dodal na vysvětlenou.

„Pro toho Siriona?“

„Chytrá hlavička,“ pochválil jej Myrtil a podrbal ho po holé hlavě, tak podivně malé k jinak obrovskému tělu.

„Proč ho prostě nezabijeme?“

Myrtil se zarazil. Přestal škrábat svého bratra po holém temeni a sejmul téměř bezmocně ruku dolů.

„Jsi snad debil?“ pronesl s marností a otočil se, aby upřel pohled zpět k budované bráně.

Naprosto zmatený Moril nechápal, proč ho Myrtil uráží.

„Co jsem řekl? Všichni jdou snad zabít, ne?“ oponoval Moril, „I nás přeci lze zabít. I bohy lze zabít!“

„Ale Siriony ne. Můžeš je zranit, přemoci, možná i omráčit, ale nikdy je skutečně nezabiješ,“ tedy alespoň se to ještě nikomu nepodařilo.“

„Ne?! Ale vždyť Dariona jednou zabili,“ nechápal Moril.

„Jenže to bylo čím. To nádherné černé kladivo už nikdo nemá. Pokud si pamatuješ, bylo roztříštěno a jeho úlomky se ztratily neznámo kde. Takže nikdo Siriona skutečně a natrvalo nezabije. Jak už jsem řekl, můžeš ho pouze přemoci a uvěznit na místě, z něhož se nebude moci nikam dostat. Takže musíš najít místo bez prostorových trhlin a čehokoliv jiného, co by mu mohlo dopomoci k útěku. Právě takové vězení v nejspodnějších částech Propasti naše Paní tvoří,“ odvětil Myrtil vyčerpávajícím způsobem a opět pohlédl na svého bratra. „Už chápeš?“

„Chápu,“ přikývl Moril a pohlédl směrem k hladkému povrchu černé brány. „Kdo bude pověřen ho zajmout?“ zeptal se po chvíli, když mu několik věcí stále nesedělo.

„Pokud to nedokáže nikdo jiný, pak my ano,“ odvětil bez dalšího vysvětlování Myrtil.

Jeho bratr na něj hleděl a nevěděl, zda je to dobře či špatně. Vždycky si přál, aby v Říši Středu potkal někoho, kdo by se mu alespoň z části mohl vyrovnat silou. Teď si ale uvědomoval, že chtěl potkat někoho, koho by nakonec srazil k zemi a zabil. To se ale o Sirionovi říci nedalo. Nikdy proti němu nebojoval, ale bojovat ho viděl a především věděl, stejně jako ostatní, jak dopadl Myrtil, nejsilnější šampion, kterého kdy bohyně Edofeina měla.

Tehdy to bylo jiné a oni neměli tolik zkušeností jako nyní. Přesto cítil respekt při pomyšlení, že by měl stanout proti někomu, kdo je vlastně bratrem bohů. Na druhou stranu, pokud by k tomu došlo a jim se ho podařilo zajmout, pak sláva, kterou by získali, by je zdobila na věky věků.

„Porazíme ho,“ pronesl nečekaně, až se i Myrtil otočil.

Pouze přikývl hlavou, snad v naději, že to jeho bratr konečně pochopil.

* * *

Ohromná temná brána do sebe zbortila celý dřívější svět, který nebohý Fagun stvořil. Zbyla po něm hladká stěna slabě se vlnící ve hvězdném prostoru. Bránu z obou stran bránilo hned několik Edofeininých šampionů, a každému, kdo se snažil přiblížit, dávali rázně najevo, že není vítaný. Pouze jedinému šampionovi cizích bohů nebránili pohybovat se v blízkosti brány, a tím byl první šampion boha Valdora. Sebevědomý muž s dlouhými černými vlasy zapletenými do copu, kterého většina nejstarších Edofeininých Vyvolených nenáviděla, protože kdysi dávno byl jedním z nich, šampionem bohyně Edoes. Mnozí ho dříve považovali za svého bratra, než byl bohyní potrestán, vyhnán a zatracen. Nikdo nechápal, jak vůbec mohl přežít pád do mléčné řeky Charadasu, v mlžném prostoru vyvrženců, z něhož nemělo být úniku. On se ale z  nejkrutějšího vězení dokázal dostat, a to bez pomoci jejich Paní.

Místo, aby před ní předstoupil a prosil o milost, vstoupil do služeb cizího boha, s čímž se nikdo nedokázal smířit. Navíc všichni věděli, že právě Rasmus zabil Karese s Nurgesem, dva nejsilnější šampiony tehdejší bohyně Edoes, a tím zažehl poslední plamen války mezi Edoes a Feinou, která této výhody hodlala využít a svou sestru napadla.

Nenávist tedy byla namístě, přesto museli právě tohoto vyvrhele a zrádce strpět, byť několik z nich by ho nejraději vyzvalo na souboj. I když, kdyby měli skutečně tu možnost, našel by se pouze jediný. Jen Myrtil byl přesvědčený o tom, že by drobnějšího Rasma smetl z povrchu kteréhokoliv světa.

Jeho sebevědomí většina ostatních nesdílela. Přeci jen Rasmus dokázal zabít Karese, tehdy považovaného za nejsilnějšího bojovníka mezi všemi šampiony. Navíc ho zabil v přímém souboji nad řekou ztracených duší, kde nebohý Kares bloudí dodnes, pokud jeho duše nebyla roztrhána přízraky. Dokonce ani téměř neomezená moc nově vzniklé bohyně jej nedokázala přivolat zpět, a že se Edofeina opravdu snažila.

V neposlední řadě byl Rasmus po mnoho epoch prvním z šampionů boha války, a to samo o sobě něco znamenalo. Kdo jiný by měl být tím nejlepším válečníkem, pokud ne on.

Proto se ho většina Edofeininých šampionů snažila ignorovat, ti odvážnější na něj tu a tam vrhli nepříjemný pohled, ale pouze Myrtil se nebál na jeho adresu pronášet peprnější poznámky.

Často to ale nedělal, aby si ho výřečnější a o poznání inteligentnější Rasmus obratem nezačal dobírat. Tento verbální a mentální souboj měl pouze jediného vítěze.

Jejich dřívější bratr seděl na oblíbeném oři, ohromném drakovi, jehož šupiny byly černější než sama tma. Už delší dobu si prohlíželi ovál neskutečných rozměrů, který by bezpochyby pohltil několik větších světů.

„Koho to vlečou, pane?“ zeptal se Ardrachorn při pohledu na svázanou postavu, bránící se z posledních sil svému zajetí.

„Nevím, ale odhaduji, že jde o Vyvoleného nějakého boha z Říše Středu.“

„Co s ním udělají?“

„To myslím ani vědět nechceš,“ odvětil a myslí mu prolétla vzpomínka na mučení a praktiky dřívější bohyně Edoes, které okusil na vlastní kůži.

Co asi dokáže nejsilnější bohyně Chaosu nyní? Uvědomil si, že ani on nad tím vlastně nechce přemýšlet. Pouze s oním nešťastníkem soucítil a přál mu rychlou smrt. Což bylo vlastně zvláštní.

Podle všeho to byl člověk, nebo spíše dříve, než se z něj stala povznesená bytost. Patrně proto k němu cítil cosi, co by u jiných na povrch nikdy nevyplulo.

„Podívejte, pane, vedou dalšího.“

„Jistě nebude poslední,“ odvětil Rasmus a na okamžik odvrátil hlavu od brány.

Jeho smysly byly natolik dokonalé, že si všiml pohybu čehosi, velmi vzdáleného.

„Budeme muset tento prostor opustit,“ pronesl klidně, když se jeho pohled vrátil na slabě se vlnící stěnu brány.

„Stalo se něco, pane?“

„Ne, zatím ne,“ přiznal Rasmus, „ale brzy sem dorazí někdo, koho bych opravdu nerad potkal.“

Ardrachorn se také ohlédl, ale ničeho zvláštního si nevšiml. Přesto tušil, o kom to jeho pán mluví.

„Ona se k nám blíží?“ zeptal se nejistě a začal se vzdalovat.

„Ano, blíží,“ přisvědčil Rasmus.

Černý drak napnul rozměrná křídla proti slabým závanům hvězdného větru.

Celou dobu co stáli u brány, Rasmus přemýšlel, proč ji udělali tak velkou? Co chtějí branou poslat do sousední Říše? Nejprve uvažoval o nějakém menším světě, plném válečníků, ale proč by to dělali. Napadla ho jiná myšlenka. Byla tak neskutečná, až byla děsivá. Otázkou nebylo, co projde branou, ale kdo? Třeba chce Edofeina nasoukat do brány část sebe sama, aby mohla nahlédnout do Říše, kterou věčnost neviděla.

Rasmus tomu sám nemohl uvěřit a tak překonal odpor, který k ní pociťoval a donutil Ardrachorna zastavit a otočit se, aby měl dobrý výhled na bránu a její okolí.

„Snad nechce vstoupit do brány?“ zeptal se ještě překvapenější Ardrachorn, při pohledu na blížící se bohyni.

„To nevím,“ přiznal Rasmus.

Zdálo se mu, že Edofeina svůj pohyb zastavila, přestože za její esencí žádnou bránu vidět ani nemohl. Nepochyboval o tom, že stále přivádějí další a další zajatce, z nichž získají informace, které budou k plánované invazi potřebovat. Patrně se chtěla osobně přesvědčit, že její plán pokračuje podle představ.

Rasmus ještě chvíli sledoval zdánlivou nečinnost Edofeininy esence než pobídnul Ardrachorna k pohybu.

„Doprav mne na Ledové světy.“

„Co tam budeme dělat, pane?“ zeptal se drak nelibě.

Toto velmi vzdálené území neměl v oblibě. Nenacházelo se tam nic chutného a navíc všude kolem bylo málo světla a neustálý mráz.

„Náš Pán mne tam posílá. Musím ověřit, zda se z těch světů dá nějak dostat.“

„Jak to myslíte?“ vyzvídal drak, který zcela přesně nechápal slova svého pána.

„Tak, jak to říkám. Vysadíš mne tam a odletíš.“

„Vy se tam hodláte dobrovolně uvěznit, pane? To mi nepřijde rozumné,“ namítl Ardrachorn.

„Do toho ti nic není,“ usmál se Rasmus nad starostlivostí svého druha.

„Ale proč?“

„Tak do toho ti už opravdu nic není,“ odvětil Rasmus takovým tónem, že Ardrachorn pochopil konec diskuse na toto téma. „Až tě budu potřebovat, tak tě povolám.“

„Rozumím, pane,“ odvětil Ardrachorn.

Napnul černá blanitá křídla a prohnul se tak, aby nabral směr k nejbližší hvězdě, nalézající se na trase k Ledovým světům.

* * *

Byl to výjimečný úkol, tajné poslání, osobní přání bohyně Edofeiny. Byť měl Myrtil jiné povinnosti, především starost s přípravou hlavního útoku na Maurius, neváhal ani okamžik, když jej Paní zpravila o svém záměru. Navíc mu to, co se od něj žádalo, bylo vlastní jako nic jiného.

Úkol zněl prostě, nalézt a umlčet poslední dvě šampionky padlé bohyně Daboe, a to jakýmkoliv způsobem.

Kdyby ale jeho splnění bylo tak jednoduché, jak se zdálo, jistě by tím pověřila adepty nebo některého z nových šampionů. Ti už to ale zkusili a živý se vrátil jediný.

Celý rozruch způsobila jediná šampionka bohyně Daboe, která oproti většině ostatních pastýřek byla skutečná bojovnice. Právě Daleila zabila šest adeptů a jednoho šampiona, kteří ji měli nalézt a zabít. Myrtil se pokaždé, když si vzpomenul na vyprávění adepta, který byl toho svědkem, rozesmál a stěží se dokázal utišit.

Zakazoval si jakékoliv rozptylování a sledoval stín přibližující se ke dvěma adeptům, jež využil jako návnadu. Bylo to kruté, ale velmi účinné.

Napadlo ho to ihned, jakmile spatřil místo, kde se údajně objevovala nejčastěji. Bylo to hustě obydlené město, rozpálené od žhnoucí hvězdy, v jehož středu stál majestátný chrám. Ani jeho mohutné zdi nedokázaly přinést potřebný chlad a udržet vlhko, po němž zdejší obyvatelé tak lačnili. Namísto toho se podél nich nesl křik panen, na nichž dva adepti prováděli krvavý rituál obětování.

Důmyslně připravená lest se zdařila.

Stála v plné zbroji a vládla mečem lépe než mnozí muži. Při pohledu na její rychlost a přesnost Myrtil pochopil, proč tolik adeptů padlo k zemi. Stejně jako tito se marně bránili, než nakonec klesli pod ostřím zlatého meče, který Daboinina šampionka svírala v pravé ruce. Jeho oslňující záře nedávala mnohým ani šanci ji spatřit.

„Jsi rychlá,“ zhodnotil s obdivem Myrtil, když i hlava druhého adepta dopadla na zem a on ze sebe sejmul závoj neviditelnosti.

„Myrtil?“ hlesla Daleila s údivem.

„Vidím, že paměť máš dobrou.“

„Co tu ale děláš?“ zeptala se s neskrývaným překvapením.

„Co asi myslíš?“ odvětil hádankou. „Přišel jsem vyřešit poslední dva problémy,“ dodal a nechal dopadnout světlo na své ostří.

„Takže za tím vším je Edofeina?“

Konečně jej našla.

* * *