© David Borkovec, 2020

ISBN 978-80-88273-07-3

RASMUS

Válka bohů

David Borkovec

Předmluva

Edice Války bohů je prequelem Ságy Sirionů.

Tvůrce prvotní prahmoty a otec všech bohů a Sirionů již dávno opustil své dílo a nedostižně se vzdálil, možná budovat něco nového v nekonečnosti svého bytí. Mnozí tuto skutečnost přijali se smutkem, ale byli tu i tací, kteří v Sianově nepřítomnosti spatřovali příležitost.

Nebylo zrovna málo těch, kterým se nelíbilo, jakými schopnostmi bylo obdařeno několik vybraných na rozdíl od nich samých. Nevěřili, že i oni mohli dokázat to, co jiní, že mohli rovněž stvořit ony bytosti, v nichž jemná esence věčné duše dokázala být propojena s hmotou a žít tak ve smrtelném těle.

Nechápali, že i oni měli stejnou příležitost, které nevyužili, kterou upozadili před jinými tužbami a potřebami. Stále sílící závist v nich probudila zkázonosné myšlenky, o to nebezpečnější, že se jednalo o skutečné bohy.

Právě tito spatřovali v odchodu Siana šanci vzít mnohé do svých rukou a konečně nastolit, dle jejich mínění, spravedlivé dělení.

A proto začali rozšiřovat řady svých Vyvolených, kteří do této doby pouze vykonávali správu nad jejich světy. Nyní však pro ně měli jiný úkol. Přímočařejší a v mnohém jednodušší.

Připravovali je na budoucí čas, kdy vznesou nárok na podíl, který jim byl odepřen, a uchopí jej silou tak mocnou, že jej vytrhnou z moci svých sester a bratří.

Předtím však hodlali skrytě zraku ostatních vybudovat početné armády a vycvičit ty, kteří je k vysněnému vítězství povedou. Proto začali povznášet velký počet bytostí a činili z nich téměř nesmrtelné a velmi mocné tvory, jimž se nemohl vyrovnat nikdo ze smrtelných. V druhé fázi pak poštvávali jednotlivé národy a kmeny proti sobě, aby v nekončících bojích utužovali jejich duše.

Nejinak tomu bylo i u ambiciózní bohyně Edoes, považované za jednu z nejschopnějších. Nebyla nadána takovou tvořivostí jako mnozí z jejích sester a bratrů, přesto je dokázala přesvědčit, aby jí svěřili mnohé bytosti, ať již elfy, trpaslíky, démony či lidi, kterým vytvořila ty nejlepší podmínky pro jejich bytí. Její obrovské Síně se skvěly rozličností a pestrostí, kterou jí mohli mnozí závidět.

Na rozdíl od svých sourozenců však nerozšiřovala počet svých Vyvolených za účelem útoku na okolní bohy. Dobře věděla, že jejím Síním je věnována nežádoucí pozornost sousedních bohů, především pak její sestry Feiny, která několikrát bezdůvodně napadla její území.

Proto Edoes začala vybírat mezi nespočtem duší, z kterých by mohla vytvořit ochránce svých držav.

Část první

RASAM

Denethria

V temnotě podzemních katakomb se tu a tam ozval sten vězňů. Nebylo jich tu mnoho, přesto o poznání více než v dřívějších dobách.

Nastala nová éra, věk mladého ambiciózního krále, který nepohodlné a nepoddajné nechával zmizet beze stop. Nikdo nenašel odvahu ptát se, co se s nimi stalo a kam se ztrácejí, zda propadli hrdlem po právu či nikoliv.

Dlouhou tesanou chodbou se rozlehl další sten mučeného vězně, který přehlušil i silný proud smrduté stoky, lemující na tři tucty vězeňských kójí.

Utržené rány se mu nehojily.

Místo toho poskytovaly pohostinný domov hmyzu hemžícímu se po chladné a vlhké zemi.

Po dlouhé době otevřel oči i vězeň v poslední cele.

Zaschlá krev na pořezaných víčkách mu bránila ve výhledu, přesto zbylé smysly poskytovaly nezpochybnitelný důkaz, že nadále hnije na tomto bohyní zapomenutém místě.

Kéž by všemocná Edoes vyslyšela prosby, které k ní směroval, kéž by reagovala byť na jedinou modlitbu z nesčetněkrát v duchu opakovaných.

Bohyně však mlčela jako u mnohých ostatních, jejichž osud se pomalu naplňoval v páchnoucích a temných kobkách.

Možná si za to mohl sám, vždyť jeho víra nikdy nebyla nejsilnější. Po celý život spoléhal na sebe a své schopnosti a mnohdy se smál těm, kteří u bohyně hledali pomoc. Nyní by dal vše, aby mohl svou lehkomyslnost napravit, když jeho síla byla vyčerpána a odhodlání zlomeno.

„Aahhh!“ nesl se prostorem další hlasitý sten.

Vězeň v poslední cele se přistihl, jak těžce oddechuje a svírá zuby, aby zabránil výkřikům bolesti, která jej skličovala. O to méně pociťoval drásání na prsou, trhající mu plíce na kusy. Krutá daň za pobyt na tomto vlhkém a nehostinném místě.

Hodnou chvíli jen ležel a soustředil se na okolní zvuky.

Přemýšlel, kolik dalších od včerejšího dne zemřelo, kolik dalších mělo větší štěstí než on.

Když jej naposledy vyváděli k mučicímu kůlu, zahlédl pod světlem loučí na tucet nahých těl. Tři muže dokonce poznal, tedy alespoň to, co z nich zbylo. Tváře měli oteklé a plné šrámů, přesto byl přesvědčen, že spatřil další vysoké důstojníky starého krále. Nyní pochyboval, zda chabý zrak viděl skutečnost či pouhé představy choré, po smrti toužící mysli.

Jedním si byl přesto jist.

Kromě lidí tu byli i dva trpaslíci.

Jediné zvuky, které z jejich cel přicházely, byly od hlasitého chrápání, když jejich zmožené tělo ovládl spánek.

Jak rád by se zeptal lidí i trpaslíků, odkud pocházejí a jak se jmenují. Řekl by cokoliv a ještě raději by slyšel něčí hlas. Dřevěné roubíky však nikomu nedovolovaly vyslovit srozumitelné slovo. Byl rád, že se dokáže nadechnout.

Jediný hlas, který brzy uslyší, bude hlas věznitelů, až si pro něj přijdou.

Uvědomil si, jak moc by se chtěl dotknout svého obličeje, ale těžké okovy mu to nedovolovaly. Nutkání bylo velmi silné, přestože nemělo smysl strkat špinavé prsty do krvácejících ran. Už několikrát se dotkl rány na nohou a vždycky toho posléze litoval. Smrt urychlit nešlo, pouze mu to způsobilo další bolest a rána začala více hnisat. Připravil tak další slast pro nespočet havěti pokládající toto místo za ráj.

Pomalu a opatrně se pohyboval, až se mu podařilo opřít o stěnu. Když nic jiného, byla o poznání sušší než podlaha plná krve, moči, zvratků a výkalů.

Seděl s klidem a snažil se nalézt vzpomínku, která by jej zanesla daleko.

Už ani necítil šílený zápach, který jej přivítal v prvních dnech a dříve mu nedovoloval usnout. Nevěděl, zda si na něj zvykl, či po nespočtu ran není jeho zlámaný nos schopen cítit cokoliv čpějícího.

Přestože se snažil nalézt klid, byl uvězněn nejen tělem, ale i duchem.

Se zklamáním otevřel oči a sledoval obrysy svého okolí.

Mnoho neviděl, přesto dokázal odhadnout velikost své cely a  všimnout si pohybu na podlaze. Nebýt přikovaný jako divoké zvíře, snažil by se těch několik červů sebrat a sníst. Alespoň nějaká potrava, kterou by si sám zvolil.

Nepochyboval, že mnozí by to považovali za pochoutku, na rozdíl od nechutného smrdutého černého slizu, který do něj dozorci lijí před každým mučením.

Odporný lektvar stvořený azarijskými mágy, udržující oběti co nejdéle naživu a zlepšující smysly, aby bolest přicházela v plných doušcích. Mnozí věznitelé se pak předháněli, kdo donutí své oběti k silnějšímu a delšímu výkřiku. Každý si pak přisazoval v naději, že právě jejich favorit přežije to nejhorší zacházení.

Nikdy by nepředpokládal, že ti, kteří ovládli tajemství magie, se sníží k mučení. Starý král by se v hrobě obracel, kdyby zjistil, že důvěřoval takovým lidem.

Nový král měl na jejich praktiky patrně jiný názor.

Nepochyboval, že to, co s ním provádějí jeho mučitelé, není nic v porovnání s tím, co nastane, až si jej odvedou mágové. Jistě bude výhodně prodán, pokud vydrží nejtěžší zacházení.

S tichou prosbou k bohyni o rychlý konec pohlédl vzhůru. Odpověď opět nepřišla.

Jak se vůbec on, dříve vysoce postavený velmož lesního království, mohl dostat do nejhlubší díry nacházející se kdesi pod špinavým městem? Muselo to být obrovské město podle silného proudu páchnoucí břečky tekoucí podél cel kamsi dále, daleko za hranice města, odnášející končetiny a torza těch, kteří mučení nevydrželi. Osud, který by uvítal i on.

S vědomím existence tohoto místa se nedivil žádnému z lesních národů, které považovaly rozlehlá města za otrávené kamenné žumpy, ničící rovnováhu mezi lidmi a přírodou. Kam asi ta páchnoucí břečka zamíří, jakmile opustí poslední hradby města? Lidská rasa upadala. Místo, aby se snažila převzít učení dávno zmizelých elfů, rochní se raději v kamenných chlívech jako prasata.

S kým vším to nový král uzavřel spojenectví, že své největší odpůrce vězní právě zde, daleko od lesního království, kde by je snad ještě někdo hledal?

Bylo mnoho otázek, které ho zaměstnávaly, některé častěji než jiné. Přežije další mučení? A pokud ano, bude prodán azarijským mágům? A jaký osud jej pak bude čekat? Bude zcela ovládnuta jeho mysl a on se stane poslušným a slepým vykonavatelem jejich vůle? Otázky se mu honily hlavou od prvního dne, odpověď na ně ale nenalézal.

Ta nevědomost byla ubíjející.

Ničemu nerozuměl, ačkoliv měl týdny i měsíce času na pochopení. Čas plynul svým plíživým tempem. Možná i proto měl pocit, že je uvězněn celé roky.

Nikdy nevěděl, zda je den, či noc, ani jak dlouho byl v bezvědomí po posledním mučení. S jistotou věděl jen jediné, brzy pro něj opět přijdou a budou činit vše, aby v bolestech prosil o milost. Již mnohokrát měl prosbu na jazyku, nikdy ji však nevyslovil. Milosti by se mu stejně nedostalo, spíše by jen pobavil své mučitele. Z jeho stále se dokola opakujících myšlenek jej vyrušil známý hluk.

Těžká vrata se otevřela a v chodbě se objevilo světlo doprovázené zvuky těžkých bot.

Seděl klidně a přemýšlel, pro koho jdou.

Jejich kroky se zastavily až u jeho cely.

„Jsi na řadě,“ zaduněl hlas jednoho z dozorců, když otevíral dlouhým klíčem mříž.

Neměl sílu se pohnout, natož jakkoliv reagovat na jeho slova.

Odevzdaně přihlížel, jak se obrovské tělo křížence člověka a trolla, plné starých jizev, vsoukalo do cely, aby mu široké ruce uvolnily řetězy ze zdí. Společně s druhým dozorcem ho zvedli, jako by nevážil více než kus kůže, a podpírali jej ve snaze dopravit ho do sousední místnosti, kde se život promění v utrpení.

Míjel jednu celu za druhou  v údivu, že jsou prázdné. Jen dva zmučení trpaslíci a křečí schvácené tělo v předposlední cele, odkud se ozýval bolestný sten, ještě dýchali. Kéž by i pro něj byl dnešní den tím posledním.

* * *

Neznal důvody, které způsobily, že stále žil, i když mu každý doušek vzduchu způsoboval neskutečnou bolest. Už několikrát se snažil zatajit dech a znovu se nenadechnout, ale pouze upadl do mdlob a následně se probudil na tom samém místě. Smrt se k němu obracela zády navzdory tomu, že se ji ze všech sil snažil přivolat.

Ležel na podlaze v cele, která dříve patřila někomu jinému, a znovu přemítal nad osudem a krutostí bolesti, kterou musel při posledním mučení vydržet, i podivné vůli bránící mu odejít na věčnost.

Nebyl schopen jediného pohybu, ani nechtěl pohlédnout na nová zranění, která mu věznitelé způsobili.

Neměl představu, kolik nových kostí mu zlomili a zda mu strhali veškeré nehty, či mu některé nechali na později. Jen ležel se zavřenýma očima, vytrvale dýchal a nepřímo naslouchal zvukům okolí, které byly o poznání tišší než kdykoliv dříve. Na jednu stranu cítil úlevu, že není na mučicím kůlu, na druhou se obával, co přinese následující čas.

Již neslyšel steny nikoho z lidí, jen chrápání trpaslíka spícího ve vedlejší cele. Poprvé zaslechl i drobný sten, který oblouzněný spící vypustil z úst. Zbyli tedy poslední dva.

Přál si, aby jejich srdce nevydržela další mučení, aby nebyli shledáni odolnými a prodáni azarijským mágům, kteří by je přetvořili ve strichny, krvelačné a smrt rozsévající loutky jejich zlovůle.

Chmurné trýznivé myšlenky přerušil zvuk, který zde nikdy předtím nezaslechl. Zvuk, který do těchto míst nepatřil, který nemohl způsobit ani on, ani hluboce spící trpaslík.

Byl tu někdo, kdo ovládal magii.

Nejprve se ulekl, že nadešel jejich čas, ale uvědomil si, že azarijští mágové do cel nechodí. Občas byli přítomni při samotném mučení, aby se seznámili s potenciálními adepty. To jediné, co je zajímalo, byla odolnost těla budoucího strichny vůči bolesti a zraněním.

Zvuk přišel z opačné strany, z místa, kde ještě minulé noci obýval celu.

Jeho soustředění přerušili strážní přicházející do nejhlubšího místa vězení, aby vyzvedli jednoho z vězňů. Ale koho? Přicházejí si pro něho, či pro trpaslíka?

V zámku zarachotil klíč a těžké dveře se otevřely. Chodbou se rozlilo světlo pochodní a před celou se zjevila tvář jednoho z dozorců.

Postavil se tak, aby měl dobrý výhled do obou cel, a s neskrývaným zájmem si prohlížel těla posledních vězňů. Možná už se i rozhodl a snad chtěl vyřknout svůj ortel, když vzduchem zasvištěla šipka, jejíž hrot se mu zabořil do krku. Než stačil zachroptět, vzduchem zasvištěly další. Kromě něj zasáhlo hned několik šipek i druhého dozorce.

Oba se sesuli k zemi a ještě chvíli vydávali zvuky ve snaze nadechnout se a vzdorovat blížícímu se konci. S životodárným vzduchem jim však do plic proudila i krev.

Událostmi si byl jist, ačkoliv nic z toho nemohl spatřit. Ten zvuk dobře znal, byl stejný u lidí i u zvěře, když jim šípem prorazil hrdlo. Netrvalo dlouho a s posledními záškuby nastalo ticho. Dokonce i trpaslík přestal chrápat a na podlaze se nepatrně zavrtěl. Nebylo pochyb, že i jeho uši hledaly cokoliv, co by nasvědčovalo dalšímu pohybu.

Až náhle se na schodišti ozvaly hlasy dalších dozorců, netrpělivých a rozmrzelých nad zdržením svých předchůdců. Kráčeli dolů po schodišti s ústy plnými nadávek a rozladění, než i jejich hlasy umlčely tiché předzvěsti smrti vystřelené ze tmy.

Vyčerpán soustředěním pomalu ztrácel vědomí. Vlastně až nyní si uvědomil, že z mnoha čerstvých zranění patrně stále ještě krvácí. Nebyl schopen jediného pohybu, jediného výkřiku, čehokoliv, co by jej samotného ujistilo, že stále ještě žije. Jen bezmocně ležel odevzdán osudu a se zavřenýma očima upínal veškeré soustředění ke svému sluchu.

Vycvičené uši rozpoznaly pomalu a obezřetně se přibližující kroky.

Byl si jist, že jde nejméně o tři osoby mířící k jeho cele. Dozorci to být nemohli, ani lesní lidé to nebyli, neboť jim chyběla lehkost kroku.

Nakonec nevydržel a otevřel oči.

Po odhalení několika pohybujících se stínů spatřil ve světlech loučí obrysy postav zahalených do dlouhých plášťů s kápěmi. Připadaly mu menší než lidé, přesto se na trpaslíky pohybovaly velmi tiše. Jeden z cizinců se na okamžik sehnul, aby vytrhl z bezvládné pazoury svazek klíčů.

Bez pohnutí naslouchal, jak otevírají mříže vedlejší cely a jak zbavují trpaslíka želez. Nakonec zaslechl, jak na zem dopadl kus dřeva, to když trpaslíkovi přeřízli kožený pásek držící roubík v ústech.

Nakonec spatřil osvobozeného trpaslíka, kterého na okamžik postavili a obalili jeho nahé tělo dlouhým pláštěm. Poté jej nadzvedli a pomalu nesli chodbou. Kdyby sám nezaslechl, jak ještě před několika okamžiky chrápal a nakonec se i pohnul, byl by přesvědčen, že je trpaslík dávno mrtev.

„Člověk,“ hlesl trpaslík znenadání.

Postavy se zastavily a chvíli na sebe hleděly, než jedna z nich přikývla.

Sledoval jejich počínání a přemýšlel, zda za svou záchranu vděčí trpaslíkově lítosti, nebo strachu, že by se z něho stal další strichnus, otrok azarijských mágů.

Ať byl důvod jakýkoliv, s povděkem sledoval temné pláště svých osvoboditelů, kteří jej začali zbavovat okovů.

„Děkuji,“ hlesl, když mu jeden z trpaslíků odřezal dlouhou dýkou roubík.

Nyní si byl naprosto jist, že se jedná o trpaslíky, i když byli oděni jinak, než bývalo zvykem. Předpokládal, že netradiční oděv má zmást případné pronásledovatele. Je jasné, že azarijští mágové udělají vše pro to, aby vystopovali ty, kteří jim ukradli tak slibné zajatce.

Poslední okovy na nohou byly uvolněny ve stejném momentu, kdy se na schodišti ozval další zvuk, tentokráte mnohem tišší, snažící se neupoutat pozornost. Přesto snažení dalšího strážce nepozorovaně zjistit, co se dole děje a proč se z vězení neozývají téměř žádné zvuky, natožpak hlasy jeho druhů, nebylo úspěšné. Jakmile se část jeho těla objevila ve výklenku schodiště, zasáhlo jej hned několik šipek z kuší. Zasažený strážce s krátkým výkřikem klesl k zemi, kde jej přímo do krku zasáhla poslední střela.

„Jdeme,“ ukončil vše příjemný ženský hlas, patřící nejvyšší postavě oděné do temného pláště.

Už mu to bylo jasné. Celou dobu přemítal nad tím, kde by se trpaslíci mohli přiučit kouzlům, a nyní věděl, že nikoliv oni, ale tato žena, kterou považoval za nejvyššího z nich, ovládala magii.

Byl vyzdvižen do vzduchu a nesen šesti silnými pažemi.

Míjeli jednu prázdnou celu za druhou, až dospěli ke konci chodby, pokračující tunelem, jehož stěny byly hladší než stěny tesané i těmi nejobratnějšími kopáči, s tvarem naprosto pravidelného kruhu.

To nebylo dílo zdatných rukou, nýbrž magie. Sledoval jeho hladké stěny a přemítal, jak je asi dlouhý a kam nakonec vyústí, když pocítil podivnou moc, tížící mu víčka.

„Spěte,“ zaslechl vzdálený ženský hlas, než se oba osvobození vězni odebrali do říše snů.

* * *

Po dlouhé době necítil zklamání z probuzení.

Vnímal bolest, přesto o poznání menší než v zapomenutých kobkách pod neznámým městem. Jeho rány byly ošetřeny a ovázány a kolem sebe cítil příjemné sucho a teplo. Celé jeho tělo si žádalo, ať se ještě poddá tomu blahému spánku. Jeho vědomí však ovládla zvědavost.

Rozhlížel se kolem po tesaných reliéfech kamenných sloupů, spatřitelných pouze v podzemních trpasličích městech. Měl tu možnost dvakrát navštívit některé z trpasličích měst, nikdy mu však nebylo umožněno vstoupit hlouběji než do audienční místnosti. Ty byly obvykle zbudovány vyšší, aby mohly poskytnout pohodlí všem hostům, tedy i lidem.

Nyní se musel nacházet podstatně hlouběji. Byl o tom přesvědčen díky velkému teplu, které zde vládlo, i nízkým stropům, budovaným pouze pro trpaslíky. Dokonce i jeho lože bylo vytvořeno ze dvou trpasličích, aby mu poskytlo potřebné pohodlí.

„Jak je vám?“ ozval se hlas nedaleko jeho lože.

Natočil hlavu a spatřil staršího trpaslíka s pečlivě propletenými bílými vousy.

Sledoval jeho zmuchlanou tvář i kožený oblek, který by u lidí budil dojem zbroje. Pro trpaslíky byly oděvy tvořené z tvrzené kůže nutností, pokud se pohybovali mezi ostrými kameny. Vlastně si uvědomil, že viděl jen jednoho trpaslíka oděného do ocelové zbroje, a ten spíše připomínal železnou sochu.

„Mnohem lépe,“ přiznal při vzpomínce na předchozí místo.

„To jsem rád,“ odvětil trpaslík a naplnil číši. „Jak vám říkají?“ zeptal se, když mu ji nabízel.

„Jmenuji se Rasam,“ odpověděl po chvíli, když se opatrně posadil.

Nejprve se chtěl představit jiným jménem, neboť netušil, kde se to ocitl. Tento záměr však velmi rychle zavrhl. Tím, že by se vydával za někoho jiného, by to, co se stalo, nezměnil. A sám před sebou by klesl ještě níže.

„Mysleli jsme si to,“ pokýval hlavou trpaslík, když jeho host vyprázdnil celý pohár.

„Pak jistě víte, že jsem zrádce a vrah.“

„Říká se to,“ připustil trpaslík a posadil se proti Rasamovi na nízkou kamennou stolici.

Chvíli si jej prohlížel, než ukázal na obřadní hůlku ležící na nedalekém stole, položenou na purpurovém polštáři.

Nemusel Rasamovi sdělovat, co to je za artefakt. Moc dobře věděl, že se jedná o důkaz spojenectví mezi vládcem trpaslíků ze severních hor a králem lesního království. Nyní již přesně věděl, kde se nachází, protože tento vzácný dar, vyřezávanou hůlku z nejtvrdšího rudého dřeva s vyrytými znaky obou vladařů a spojenými pažemi tvořícími samotnou hlavici hůlky dostal od starého krále jen jediný trpaslík, Veloin II., vládce Ugamaru.

„Tak proč tomu nevěřit,“ odvětil Rasam zachmuřile, když mu hůlka zvěstující mír a spojenectví připomněla skon starého krále.

„Neurážej ty, kdož ti zachránili život,“ odvětil trpaslík dotčeně.

Rasam sledoval jeho pohled, zkušený a neoblomný, který snadno rozpozná pravdu i lež.

Znal o trpaslících jen to, co lidé chtěli znát. Možná právě proto se v nich nikdy nevyznal jako mnozí jiní, natož aby dokázal odhadnout jejich věk. Všichni mu připadali staří již od svého narození. Slýchával, že někteří se dožívají i tří set let. Co na tom bylo ale pravdy, to nevěděl. Ani to, kolik let může být tomuto starci, sedícímu proti němu.

„Nikdo nestál o mé vysvětlení, tak proč vy?“ zeptal se po chvíli.

„My na řeči moc nedáme,“ odvětil trpaslík a pokynul směrem k obřadní hůlce, „navíc si dobře pamatujeme, jakou důvěru v tebe starý král měl.“

Rasam opět hleděl na dřevěnou hůlku a vzpomínal na okamžik, kdy ji jeho král předával vládci trpasličího města.

Ano, tehdy stál přímo za jeho zády, tak jako pokaždé, na místě králova prvního rytíře, majícího krále ochraňovat a bránit před kýmkoli a čímkoli. Rytíře, který má za krále položit život, nikoliv mu jej vzít. Ano, vskutku to byl on, v jehož náruči král vydechl naposledy. On, který mu podal otrávený pokrm. A již nic nezáleželo na tom, kdo otrávil královo sousto či pohár. Král byl mrtev a první rytíř selhal.

„Opravdu jsi zavraždil svého krále?“ zeptal se jej trpaslík nevěřícně.

„Nedokázal jsem jej ochránit, jak jsem přísahal,“ odvětil Rasam tiše, „takže jsem za jeho smrt plně odpovědný.“

„Mysleli jsme si to,“ ulevilo se trpaslíkovi.

Vstal a přistoupil ke džbánu, aby opět naplnil číši vodou.

„To ale nic nezmění na tom, že jsem vinen jeho smrtí,“ pronesl Rasam zklamaně a v jeho očích se poprvé objevily slzy.

Nelitoval svého osudu nebo svého utrpení. Litoval pouze smrti krále, kterého miloval jako svého otce. Možná i proto vydržel tolik bolesti, že chtěl být potrestán za to, že jeho nedbalostí zahynul spravedlivý král. O to více, když věděl o spiknutí, které se proti králi chystalo. O spiknutí, v jehož čele stál Ulgar, králův synovec, nynější vladař lesního království.

„Tak jako trpaslík nedokáže zastavit zával valící se šachtou, tak ani ty jsi nemohl zabránit skonu svého pána. Měl mnoho spojenců mimo království, ale také plno nepřátel uvnitř,“ ozval se trpaslíkův hlas.

Rasam jej vnímal jen okrajově, přesto na bělovousého trpaslíka pohlédl, aby mu dal za pravdu.

Mnozí králi vyčítali, že se přátelí spíše s trpaslíky než se zástupci svobodných lidských měst. Právě v nich viděli budoucnost rozšiřující se říše. Král jejich stále silnějšímu hlasu věnoval jen pramálo pozornosti. Dobře věděl, že to jediné, o co svobodná města stojí, jsou hraniční hvozdy, které by chtěla zabrat ke svému rozmachu. Stromy by byly spáleny v neuhasínajících pecích a půdu by nahradil kámen. To byl také jeden z důvodů, proč nakonec král zemřel. Tím hlavním důvodem ale byla mocichtivost jeho synovce, který se tím nikdy netajil. S vědomím, že král nemá žádné potomky, vyčkával na svou příležitost. A jak se ukázalo, nechtěl čekat déle, než uznal za nutné.

„Napij se a zkus opět usnout,“ pronesl trpaslík, když Rasamovi podával naplněnou číši, „tvé tělo to potřebuje.“

Rasam vypil pohár do dna a podal jej trpaslíkovi nazpět.

„Proč mě zachránil?“ zeptal se náhle, když vzpomněl na spoluvězně, který jediným slovem zastavil své druhy v odchodu z podzemního vězení.

„Protože jsi jako jediný z lidí neprosil o milost,“ odvětil trpaslík.

Rasam přikývl, byť věděl, že ani toto nebyla pravda. Prosil o milost každým okamžikem. Jeho tiché prosby ale věznitelé ani bohyně Edoes nevyslyšeli.

„Musí být důležitý, když jste jej byli ochotni zachránit z moci azarijských mágů,“ pronesl Rasam.

„Ano, je důležitý, velmi,“ připustil trpaslík.

„To se nebojíte, že mágové zjistí, kdo jim unesl jejich nejslibnější vězně?“

„Byly učiněny takové kroky, které jim v hledání zabrání,“ odvětil trpaslík.

Rasam sledoval jeho upřímný pohled, byť o jeho slovech zprvu pochyboval. Kdo mohl ošálit azarijské mágy, kteří znali téměř veškeré vědění tohoto světa? Nebyl přeci nikdo mocnější než oni, nebo ano? Ať již mluvil trpaslík pravdu nebo ne, jemu to bylo jedno. Pokud si pro něj azarijští přijdou, bude se bránit, jak nejlépe dovede, a snad jeho snažení skončí smrtí. To by bylo jediné možné osvobození. Pak ať si s jeho tělem naloží, jak chtějí.

Trpaslík ještě chvíli na Rasama hleděl, než se otočil k odchodu.

„Jaké je vlastně vaše jméno?“ zvolal Rasam za ním.

„Toin,“ dostalo se mu odpovědi, než dlouhé bílé vousy zmizely v temnotě chodby.

* * *

V Ugamaru, považovaném za druhé největší trpasličí město celé Miepy, strávil Rasam mnoho torumů, a ještě více těch, které prospal pod vlivem léčivých kouzel a mastí.

Sám byl překvapen tím, že trpaslíci nepočítali čas na dny, ani se neorientovali podle východu Saura či úplňku jeho luny, natož pak podle ročního období. Tím jediným měřidlem času byl plamen velkého ohně nazývaný torum. Někteří mu rovněž říkali „nový běh“, který nastává, jakmile plamen velkého ohně pohasne a nádoba musí být naplněna novým olejem.

Ti nejstarší tvrdili, že jeden torum nastane přibližně za dvacet východů Saura. Mírně se to liší během letních a zimních dní vzhledem k jejich délce, přesto to mnohé vypovídalo o tom, jak trpaslíci vnímali čas.

Rasam konečně chápal, proč mnozí z trpaslíků ani nevěděli, kolik je jim lidských let a proč téměř na nic nespěchali. Dokonce i proces jídla a spánku byl zcela náhodný, dle uvážení každého jedince, dle jeho nálady a pocitů.

Rasam si spočítal, že jeden rok tam venku je roven téměř přesně dvaceti pěti torumům. A od Toina věděl, že trpaslík nabude plnoletosti, jakmile dosáhne jednoho tisíce torumů. V očích trpaslíků tedy stále ještě dospělým nebyl, protože ani zdaleka nedosáhl potřebných čtyřiceti let.

Nejzajímavější ale bylo, že každé trpasličí město mělo svůj vlastní torum. A byť byly nádoby takřka totožné, malé rozdíly tu přeci jenom byly, a především čas vyhoření oleje byl různý. Podle Toina byla nejčastější příčinou nepřesností surovina, z níž byl olej vyráběn. Právě ta měla zásadní vliv na jeho spalování a délku hoření. Nikdo z trpaslíků si tím ale hlavu nelámal, natož pak ti, kteří se vydali na povrch a zvykli si na počítání času podle pravidelného východu Saura, zdejší zlatavé hvězdy.

Čas nikdy nebyl a patrně ani nebude pánem nad trpaslíky. Většina z nich, jakmile dosáhla pěti tisíc torumů, přestala je počítat. Ti nejstarší pak očekávali vlastní skon, aby se mohli jejich unavené duše vydat na novou pouť.

Rasam stál nad hlubinnou šachtou a pomáhal trpaslíkům třídit vytěženou rudu, temně černý kámen skrývající značné bohatství. Při střídání směn sedával přímo nad šachtou osvětlenou svícemi trpaslíků a masivními stříbřitými žílami táhnoucími se hluboko do nitra hory. Sledoval tu nádheru s vědomím, že pouze trpaslík dokáže nalézt a zpracovat toto nerostné bohatství.

Bílý kov, jak mu říkali lidé, byl tvrdší než nejušlechtilejší ocel a lehčí než dřevo. Byl tak cenný, že jen málo panovníků si jej mohlo dovolit. A ti, kdož jej měli, jej střežili jako nejcennější klenot.

Byl vůbec div, že ho trpaslíci pustili právě do tohoto dolu, nejcennějšího, který kdy v Ugamaru nalezli.

A Rasam si toho velmi vážil. Snažil se tak alespoň zčásti splatit vše, co pro něj trpaslíci udělali. Nejenže mu zachránili život, ale dlouhá sezení s Toinem vrátila Rasamovi i chuť do života. Nyní se již tolik neobviňoval ze smrti svého krále. Toin měl pravdu, on nebyl tím, kdo otrávil králův pokrm. Tím byl někdo jiný, někdo, kdo sloužil novému králi. Ale kdo?

To už Rasam asi nezjistí. To poslední, co měl v úmyslu, bylo vrátit se do království. I kdyby se mu podařilo najít skutečného králova vraha, jistě by to nic nezměnilo. Nepochyboval, že právě ten, který vykonal popravu, bude nyní sedět velmi blízko novému králi jako jeho oddaný poddaný.

Byť zde čas pro trpaslíky téměř neplynul, přesto si Rasam uvědomoval, jak dlouho zde žije. Celých sedmnáct torumů pomáhal v dole a to ještě dalších deset torumů podle Toina léčil svá četná zranění. Tam nahoře již dávno čas odnesl vše, na čem mu záleželo, a přetvořil dvůr k obrazu svého nového pána. Jen jediné chtěl skutečně zjistit; místo, kde přebývá jeho žena.

Obával se, že jí nebylo umožněno zůstat a dále spravovat jejich sídlo. Předpokládal, že veškerý jeho majetek byl zabaven novým králem a podělen mezi jeho přisluhovače. Jeho žena se tak mohla vrátit domů, do města Garamin, odkud pocházela její rodina. Ovšem pokud jí to král Ulgar umožnil.

Stále více uvažoval nad tím, že opustí Ugamar, i přes všechnu pohostinnost, která mu zde byla nabízena. Přeci jenom hlubinné podzemní město nebylo vybudováno pro někoho tak vysokého, jako byl on. A využívat ochranu trpaslíků až do svého skonu také nechtěl. Jeho další cesta by vedla právě do Garaminu, kde by se pokusil vyhledat svou ženu a někam daleko s ní odejít. Tam by mohli započít nový život, kde by jí vynahradil vše, co musela vytrpět.

„Už zase myslíš na Saura?“ vyrušil jej hlas Grunda, trpaslíka, jenž mu vozil rudu ke třídění.

„Ano,“ přiznal Rasam, překvapen, že je to na něm tolik poznat.

Dávno věděl, že trpaslíci umějí číst z očí a z tváří mnohem lépe než lidé. Poznají tak mnohem více, než co mohou sdělit slova. On se to také snažil naučit, ale moc dobrým žákem nebyl. To naopak trpasličí řeč ovládl velmi obstojně. A to i přesto, že trpaslíci jsou obecně velmi skoupí na slovo. Ostatně jejich slovník byl o poznání chudší než lidský. Pro mnoho podobných věcí měli stejný název či výraz. Slovní zásoba ale nebyla tou nejtěžší, na rozdíl od intonace a pronesení slova samotného. Zde Rasam narazil na problém, s nímž bojoval velmi dlouho, a to vyslovit slovo tak, aby mu každý rozuměl.

„Pak bys s tím měl něco dělat, příteli,“ odvětil Grund, když vysypal obsah velkého sudu na zem a odebral se k lanům, aby se opět spustil do hlubiny.

„Já vím,“ odvětil Rasam, aniž by to Grund mohl slyšet.

Možná bude na čase vyhledat Toina a poradit se s ním, utvrdil se Rasam, než se sehnul k jednotlivým kusům černé rudy a začal ji třídit do připravených košů.

* * *

Vysoké průčelí kopírující masivní dveře zdobilo předsálí Toinových komnat. Jediný vstup chránilo obřadné sousoší trpasličích válečníků v mnohanásobné velikosti. Rasam přemýšlel, proč je většina obytných pater budována sotva na výšku toho nejvyššího trpaslíka a naopak veškeré společné prostory a komnaty těch nejzámožnějších jsou vystavěny se stropem tak vysokým, že by pod ním mohl vyrůst košatý dub. Navíc označení slovem komnata, které trpaslíci užívali pro svá obydlí, bylo také zavádějící. Vždyť v případě Toinových komnat se jednalo téměř o jedno celé patro.

Rasam obdivoval díla trpasličích kamenotepců, kteří nechávali vystupovat tváře a předměty ze zdí či holých skal. Na dokonale hladkém kameni nebylo poznat, že by jej opracovával jakýkoliv nástroj. Bylo to prastaré umění jemného tepání, broušení, vyhlazování a leštění, které dodávalo uměleckému dílu punc dokonalosti. Rasam byl dokonce přesvědčen o tom, že ani ti nejzdatnější řezbáři lesního království by nedokázali vytvořit takto věrohodné sochy. Výsledný dojem umocňovalo několik souvislých zlatých žil, prostupujících celým průčelím, zářících ve světle zapálených loučí.

Co ale Rasamovi připadalo naprosto úžasné, byly nepostřehnutelné hrany a spáry trpasličích dveří. Kdyby nevěděl, že před nimi stojí, nabyl by přesvědčení, že je před ním celistvá masivní kamenná deska. Dokonce prsty několikrát přejel po pomyslném středu, zda snad neucítí nějakou nerovnost, ale kámen byl naprosto hladký. Ani upřeným pohledem nedokázal rozeznat, kde končí žilkování pravého či levého křídla.

S obdivem jen zavrtěl hlavou, jako již mnohokráte předtím, když se před nějakými zavřenými dveřmi ocitl. Chtěl ještě jednou přejet prstem po hladkém kameni, když se široké dveře nečekaně otevřely.

V překvapení ustoupil o několik kroků a beze slov hleděl na svého bělovlasého přítele.

„Pojď dále, Rasame,“ pronesl Toin, oděný stále do obřadního roucha.

Toin byl členem královské rady, jedním z dvanácti, kteří ovlivňovali krále a život v celém Ugamaru. O to víc si Rasam jejich přátelství vážil.

Následoval jej dlouhou chodbou do rozměrného sálu, patrně pracovny, upravené pro přijímání hostů. Možná právě zde se Toin scházel s ostatními významnými členy rady či jinými šlechtici, využívajícími bohatosti Ugamaru.

Rasam si byl jist, že nespatřil ani desetinu toho, co tyto komnaty nabízejí. Vždyť jen do sálu vedly hned čtvery dveře a to nepochyboval o dalších, které byly jeho zraku skryty. Navíc zde bylo schodiště, naznačující, že celá severní část Toinových prostor nabízela hned celá dvě patra.

„Přišel jsem se rozloučit,“ pronesl Rasam na úvod a upřeně sledoval reakci svého hostitele.

„Vím,“ přisvědčil Toin k jeho překvapení.

Rasam se usadil na kamennou lavici a zahleděl se na rozměrné plátno nad Toinovým stolem. Byly na něm vyobrazeny zástupy trpaslíků na úpatí ohromné hory, svádějící boj se skřety a jinou havětí.

„Stýská se mi po teple Saura, po dešti, a především po vůni lesa,“ přiznal v kontrastu s temným a chladným vyobrazením památné bitvy.

„A kam se budeš chtít vydat?“ zeptal se Toin, aniž by se vyptával na další důvody.

„Nejprve se pokusím najít svou ženu a potom s ní odejdu daleko, mimo dosah lesního království. Tam se jí pokusím vynahradit vše, co kvůli mně musela vytrpět. Tam započneme nový život,“ pronesl v naději, že snad někde daleko by mohl konečně zapomenout na minulost, na to, že jeho vinou zahynul poslední skutečný král lesního království.

„A kde ji chceš hledat?“

„Předpokládám, že veškerý můj majetek včetně rodinného sídla propadl koruně. Mojí ženě byl jistě odebrán titul a patrně jí nezbylo nic jiného, než se vrátit do Garaminu, svého rodiště. Tam se vydám a tam se ji pokusím vyhledat.“

„Garamin, jedno z největších měst lidí, které pro svůj rozkvět pustoší vše kolem?“ pronesl s údivem Toin.

„Ano, z tohoto města pochází má žena.“

„To není dobrý nápad,“ odvětil trpaslík a několikrát si prohrábl vous.

„Proč myslíte?“ podivil se Rasam.

„Jistě, že to nemůžeš vědět, jak také, ale věz, že Garamin společně s dalšími čtyřmi svobodnými městy se staly součástí lesního království,“ odvětil Toin.

„To není možné,“ oponoval Rasam.

„Také jsme si to mysleli,“ přiznal Toin, „ale nad městy již vlají praporce lesního království.

„To není možné,“ opakoval Rasam nevěřícně.

To, proti čemu starý král tak dlouho bojoval, se přeci jen stalo. Osud Tarandinu, lesního království, byl v rukou krátkozrakého blázna, dávajícího přednost bohatství a pohodlnosti před budoucností. Hvozdy a lesy sousedící s městy budou postupně ukrajovány a přeměňovány v mýtiny a holé pláně, na nichž budou růst kamenné domy a ulice.

„Já ji přesto musím najít,“ pronesl Rasam po chvíli, „dlužím jí to.“

Bylo mu jasné, že vstoupit do Garaminu bude daleko složitější, než si představoval. Již nebude moci využít plavby vzdušného korábu, jak původně zamýšlel, neboť všechny královské přístavy byly vždy střeženy vojáky. A jinak tomu nebude ani v Garaminu. Tamní posádka vojáků lesního království by jej mohla velmi snadno poznat. Vždyť jeho tvář zná mnoho z nich. Bude muset najít jiný způsob dopravy.

„Jak myslíš,“ přikývl Toin, „ale ještě předtím, než nás opustíš, by s tebou někdo rád mluvil.“

„Kdo?“ zeptal se Rasam.

„Někdo, kdo se významně podílel na tvé záchraně.“

Rasam sledoval Toinův pohled a přemýšlel, o koho by mohlo jít.

Dobře věděl, že trpaslík, kterého spolu s ním vynesli z vězení, nebyl nikdo menší než králův vnuk. Ale čím by si vysloužil tu čest, stanout před členem královského rodu? A co by mu vůbec mohli chtít? Jemu, vyvrheli společnosti, odsouzenci na útěku.

„Jdi si odpočinout a připrav se na cestu. Jakmile domluvím schůzku, nechám pro tebe poslat.“

Rasam přikývl a položil trpaslíkovi ruku na rameno.

„Děkuji za vše, příteli.“

Toin se pouze usmál.

A více ani nemusel.

Rasam z jeho pohledu i výrazu tváře rozpoznal vše.

* * *

Podruhé ve svém životě seděl Rasam v předsálí audienčního sálu.

Nyní se však nechystal navštívit panovníka Ugamaru a poznat další část tohoto rozlehlého a úchvatného trpasličího města. Byl připraven opustit toto místo, které mu přirostlo k srdci více, než by kdy předpokládal. Ještě však hodlal vykonat poslední setkání, o které ho požádal Toin. Setkání s někým, o němž nevěděl téměř nic, a jen odhadoval, kdo by to mohl být.

Tu a tam vzhlédl k masivním kamenným dveřím, aby se přesvědčil, zda z nich nevychází někdo, kdo mu zachránil život. Nikdo však po dlouhou dobu nešel, dokonce ani Toin.

A tak dlouho seděl na jednom z mnoha kamenných stolců, oděn do kožené zbroje, vyrobené přímo na míru. Byl to dar právě od Toina, který oděv nechal vyrobit ještě dříve, než jej Rasam seznámil se svým záměrem. A nebyl to jediný dar od přítele na rozloučenou. Tím druhým a podstatně cennějším darem byl dlouhý meč ukovaný z černého kovu, nejtvrdší ocele, kterou dokázali zpracovávat pouze trpaslíci. Již hodnou dobu jej svíral v rukách a nemohl z něj spustit oči. Přejížděl prsty po temné čepeli, pokryté stříbřitými runami, vypovídající mimo jiné i o tom, že majitelem tohoto meče je Rasam, přítel trpaslíků.

„Trpaslíci neobdarovávají zrovna každého,“ vyrušil jej ženský hlas.

Vzhlédl k opačnému vstupu, než očekával, a spatřil mladou dívku, ne o mnoho větší než nejvyšší z trpaslíků. A byť ji viděl poprvé v přiléhavém koženém oděvu, dobře věděl, že se již jednou setkali. Právě její hlas zaslechl v tunelu, když jej vynášeli z vězení. To díky jejím schopnostem byl stále ještě naživu.

„To s vámi jsem se měl setkat?“ pronesl, když vstával.

„Jste zklamán?“ podivila se dívka.

„To ne,“ zavrtěl hlavou, „jen jsem očekával trpaslíka.“

„Jmenuji se Marien a jsem vaše průvodkyně,“ odvětila dívka.

„Průvodkyně?“ podivil se Rasam.

„Doprovodím vás ke své paní,“ odvětila dívka a paží ukázala k východu z města.

Rasam teprve nyní pochopil Toinova slova, pronesená při předávání obou darů. Byla to slova rozloučení. Starý trpaslík věděl, že se již neuvidí.

„Jak se jmenuje tvá paní?“ zeptal se, když vstal a zasunul meč do kožené pochvy.

„Až přijde čas, tak se to dozvíte,“ odvětila dívka a otočila se k odchodu.

Ještě naposledy se rozhlédl po kamenné místnosti, než se vydal za ní.

Vstoupil na široký kamenný můstek oddělující vnější obranu města od vnitřní části. Již jej neuchvacoval pohled do nekonečných hlubin, jako když zde byl poprvé. Znal hlubší místa, která v sobě skrývá nitro hory i se všemi poklady, které z ní trpaslíci dobývají.

Minul obřadní stráž a stanul pod hlavní branou, vyšší než nejvyšší lípy severního hvozdu. Po obou stranách se tyčily kamenné sochy trpasličích guardianů s těžkými štíty a dvousečnými válečnými sekerami. I zde byl každý detail propracován do nejmenších podrobností, včetně vlajících plášťů se znakem království.

„Možná bude lepší, když si vezmete tohle,“ vyrušila jej dívka, nabízející mu tmavě zelený plášť s kápí.

Byl vyroben z látky, kterou už někde viděl, přesto si nemohl upamatovat kde. Dobře ale věděl, že ji nevyrobili lidé z lesního národa, ani lidé z měst, která znal.

„Možná,“ připustil, když si plášť přehodil přes ramena a hlavu překryl kapucí.

I on si uvědomoval, že bude lepší, když nebude vzbuzovat pozornost, natož aby jej někdo poznal. Jeho tvář byla veřejně známá a mohl by jej poznat i někdo, o kom by se sám domníval, že se nikdy neviděli. Vždyť mnohdy jménem krále mluvil ke shromážděným davům, jindy objížděl města a vesnice a předstupoval před jejich obyvatele. Město Salm, které leželo před nimi, nebylo výjimkou.

„To je lepší,“ zhodnotila Marien a vydala se po dobře upravené cestě k věžím kamenného města, tyčícím se pod úpatím samotné hory.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptal se, když se pohledem do nitra Ugamaru rozloučil se svým dočasným domovem.

„Brzy se to dozvíte,“ odbyla jej dívka.

„Takže jdeme k někomu, kdo sídlí v Salmu?“ vyzvídal dál.

Marien však beze slov sestupovala k městu.

„Ptám se proto, že by mě mohl někdo z města poznat, a to by pro nás mělo nepříjemné následky.“

Dívka se zastavila a otočila.

Upřený pohled, který na něj upírala, mu byl nepříjemný. Přesto jej zaujalo něco jiného. Nebyl to totiž pohled mladé dívky, ale velmi zkušené ženy. Staré ženy, které docházela trpělivost s dítětem.

„Naším cílem není Salm,“ pronesla náhle.

„Takže budeme cestovat dále? Do Nirnu, Berinu nebo dokonce ještě dál?“

„Ano, budeme cestovat ještě dál,“ připustila Marien.

„Tak proč nás nepřenesete pomocí magie? Ušetřili bychom si tím mnoho času,“ pronesl Rasam.

„Až přijde čas, použijeme magii. Nyní však navštívíme Salm, koupíme koně a budeme cestovat jako ti, kdo magii neovládají.“

„Proč?“ zeptal se Rasam, kterému nic z toho nedávalo smysl.

Naopak, kdyby dívka, o níž ví, že vládne magií, použila své schopnosti k urychlení cestování, jistě by se nemusel obávat toho, že jej někdo pozná. Takto bude muset být po celou dobu ve střehu.

„Tvé domněnky jsou logické, ale mám k tomu své důvody,“ odvětila náhle.

„Ty znáš mé myšlenky?“ vyhrkl v překvapení.

„Ano,“ přiznala dívka.

„Kdo jsi?“ zeptal se s vážným výrazem.

„Tvůj průvodce,“ odbyla jej lakonicky.

„Vypadáš jako bezbranná dívka, ale tvé oči vypovídají o opaku. Ovládáš magii a čteš myšlenky druhých, byť ti k tomu nedali svolení. Vedeš mě někam a k někomu, aniž bys mi sdělila více. Proč myslíš, že tě budu následovat? Protože jsi mi zachránila život? Já se tě o to neprosil,“ ohradil se Rasam.

A byla to pravda.

On nebyl tím, kdo prosil o osvobození ani o život. Pokud kdy o něco prosil, pak svou bohyni o rychlou smrt. Jeho prosby však vyslyšeny nebyly. A byť věděl, že by měl cítit vděk za své vysvobození, necítil jej. Pokud od něj někdo očekával slepou poslušnost, mýlil se. Jen k jediné osobě cítil něco víc, a tou byl Toin, kterého si vážil a kterého považoval za přítele. Skutečného přítele.

Dívka jej velmi bedlivě pozorovala a on cítil, že nesleduje pouze výraz jeho tváře, ale i jeho myšlenky. Vlastně se nemusel ani snažit mluvit nahlas. V jeho mysli to vřelo ještě více, než vůbec dokázal vyjádřit slovy.

„Nemůžeme zde použít magii, protože by se o tom mohli dozvědět azarijští mágové, kterým jsme tě odnesli pod nosem. Jejich moc je vskutku velká, a pokud bych zde začala kouzlit, jistě by se zde během několika chvil některý z nich objevil. Proto musíme pěšky do míst, která nesledují, mimo hranice, které je zajímají, a teprve tam urychlím naše cestování,“ odvětila dívka na vysvětlenou.

Sledoval ji upřeným pohledem a přemýšlel, proč by jí vlastně měl věřit.

„A to, kdo jsem, ti říci nemohu, alespoň ne nyní. Pokud nebudeš chtít jít se mnou, bránit ti nebudu, ale věz, že pokud tě chce vidět má paní, pak k tomu má jistě důvod a byl bys pošetilý, kdybys její pozvání odmítl.“

„Kdo je tvá paní?“

„To ti řekne ona, pokud se s ní setkáš,“ odvětila dívka, než začala sestupovat k Salmu.

Sledoval její ladnou chůzi a přemýšlel.

Za kým jej to vede a proč s ním chce vůbec kdo mluvit? To jediné, co si přál, bylo nalézt svou ženu a začít nový život. Přesto mu vytanula na mysli slova Toina, který si rovněž přál, aby se s onou paní, jeho zachráncem, setkal. Proč ale? Jaký k tomu měl důvod? To už mu starý trpaslík nesdělil.

Nakonec ukončil uzavřený kruh myšlenek, přeměněných ve spleť otázek, na něž nemohl znát odpověď, a vyrazil k městu.

Ještě před prvními domy dohnal Marien, která dávno předtím věděla, jak se rozhodl.

* * *

Cestování ve společnosti krásné dívky nebylo tak hrozné, jak Rasam předvídal. Obával se, že se o ni bude muset starat a brát na ni ohled, ale opak byl pravdou. Nikdy si na nic nestěžovala a téměř ve všem si dokázala poradit sama. Dokonce uměla rozdělat tradiční technikou oheň, aniž by přivolala pozornost druhých, což se o mnoha lidech žijících mimo les nedalo říci. I králíka, umně a bez pomoci magie, stáhla z kůže a připravila k opékání.  Po přidání několika bylinek, které Rasam natrhal, byla dokončená pečínka více než chutná.

„Jak se vůbec člověk stane čarodějem?“ vyzvídal, když obral jedno ze stehen.

A nebyla to jen zdvořilostní otázka k prolomení dlouhého ticha. Sám znal hned několik čarodějů, ale dobře vlastně žádného. Ten, s nímž měl tu čest hovořit nejdelší dobu, byl již mnoho let mrtvý. Byl to králův osobní mág, o němž i starci vyprávěli, že měl bílé vlasy i v dobách, kdy ještě oni neuměli pořádně mluvit. Po jeho skonu se na dvoře další mág natrvalo neusídlil. A možná ani žádný další svobodný mág či kouzelník nebyl. Od té doby se mělo obecně za to, že jedinými lidmi ovládajícími magii byli azarijští mágové. A to i proto, že do svého řádu přiváděli veškeré děti, u nichž se objevily sklony ovládat magii.

„Naše paní si nás vybírá ještě dříve, než se narodíme. Má dar rozpoznat schopnosti člověka ještě v matčině lůnu,“ odvětila po chvíli Marien.

„Je víc takových, jako jsi ty?“ podivil se Rasam.

„Je nás je nás dvacet osm, z toho šest nejvyšších kouzelnic,“ pronesla a krátce se zarazila, „vlastně pět,“ dodala tiše.

„Takže ty jsi ve službách své paní od narození?“

„Ano, jakmile paní zjistila, že mám nadání ovládat magii, poskytla mé matce nový domov. Domov bez násilí a utrpení, domov, v němž jsem prožila nádherné dětství.“

„A otec?“

„Toho neznám a má matka se o něm nikdy nezmínila. Nakonec jsem zjistila, že ani neví, kdo by jím mohl být,“ přiznala Marien s podivným výrazem ve tváři.

„Četla jsi jí myšlenky, že?“ zeptal se Rasam.

„Nechtěla jsem, ale emotivní myšlenky se nedají přehlédnout.“

„Emotivní? Někdo jí ublížil?“

„Nechci se o tom bavit,“ odvětila a odvrátila tvář.

„Omlouvám se,“ pronesl Rasam.

Chtěl být pouze zdvořilý a prolomit mlčení, které po většinu cesty mezi ním a Marien panovalo. Nyní jej mrzelo, že ji přivedl do rozpaků a probudil bolestné vzpomínky.

„Já jsem odmala chtěl být rytířem, stejným, jako byl můj otec,“ pronesl, zahleděn do žhnoucích uhlíků pohasínajícího ohně, „jako malý jsem si hrával s mečem a štítem a s bratrem jsme bojovali, nejčastěji o čest naší matky nebo o koláče, které právě upekla.“

Marien na Rasama se zájmem pohlédla.

„Nevěděla jsem, že první rytíř Tarandinského království má sourozence,“ pronesla, aniž by skrývala překvapení.

„Již není mezi živými,“ odvětil, a byť sdělil smutnou a téměř tragickou zprávu, na jeho tváři se objevil drobný úsměv, „byli jsme dvojčata, podobní si jako vejce vejci.“

„Obětoval svůj život, abys mohl žít,“ pronesla po chvíli a její pohled neskrýval překvapení.

„Ano,“ přiznal Rasam, aniž by se pozastavil nad tím, že mu opět četla myšlenky, „skočil do cesty šípu a tím mi zachránil život.“

„Omlouvám se, nechtěla jsem …“

„To je v pořádku,“ zadržel ji Rasam, „jsem rád, že si na něj čas od času vzpomenu.“

Byť se z té tragédie dlouho nemohl vzpamatovat a celá rodina tím byla poznamenána, nyní již necítil žádnou bolest ani vinu. Jen příjemnou vzpomínku na někoho, koho miloval a pro něhož by také položil život.

Jediné, co mu bylo líto, byl osud jeho matky, která se nedokázala vyrovnat se smrtí svého syna. A nepomohli jí ani azarijští mágové, které na pomoc povolal jeho otec. Spíše naopak. Byť to nemohl nijak dokázat, byl přesvědčen, že právě oni přivedli jeho matku k šílenství, které ukončila skokem ze skály.

Marien raději přestala Rasamovi číst myšlenky a na okamžik zavřela oči. Přistihla se, že zašla až příliš daleko, za hranici, kterou by každý mág či čaroděj měl ctít. Cítila se stejně, jako když nechtíc odhalila matčina tajemství.

Již se neodvažovala pohlédnout na Rasama a přemýšlela, jak mu pozvednout náladu.

Z jejího přemýšlení ji vyrušil rychlý Rasamův pohyb, když nečekaně zasypal zbytek ohniště hlínou.

„Něco se děje?“ zeptala se tiše.

„Pssst,“ odvětil pouze s pohledem upřeným k nejbližším stromům.

Ač nechtěla, opět nahlédla do jeho mysli a spatřila, že je naprosto čistá a soustředěná. To, co jej ovládalo, byl instinkt lovce, větřícího blížící se nebezpečí.

„Máme společnost,“ zašeptal, když vstal a vytáhl meč z pochvy.

Ve stejném okamžiku vzduchem zasvištělo hned několik šípů.

Marien se jediným skokem dostala až ke svým věcem a vytáhla krátký meč. Chtěla se rozeběhnout za Rasamem, ale ostrá bolest ji srazila k zemi. Nevykřikla, byť chtěla zakřičet na celý les. Se strachem si sáhla na bolavou paži. Šíp ji jen škrábl, nezabodl se, jak se obávala. Sevřela si ruku nejsilněji, jak mohla, a odplížila se ke kmeni stromu, aby se nakrátko schovala v jeho temnotě. Naslouchala nočnímu tichu a snažila se rozpoznat stranu, z níž jí hrozí největší nebezpečí. Jak ráda by použila magii a ochránila sebe i Rasama, ale velmi dobře věděla, že právě to učinit nemůže. Ne, když se dostali tak daleko.

To, co ji však znervózňovalo daleko více, byla skutečnost, že nemá nejmenší ponětí o tom, kam zmizel Rasam.

A pak zaslechla zvuky boje.

Ještě chvíli se krčila u stromu, než se rozhodla opustit svůj úkryt.

Nyní již věděla přesně, kde Rasam je a kde jsou i muži, kteří je přepadli. Dva z nich leželi na zemi, dva ještě vzdorovali meči ukovanému z černé oceli.

Než stačila Rasamovi jakkoliv pomoci, břinkot mečů ustal.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, když ji spatřil.

„Ano, jsem,“ odvětila se studem, že nepřišla na pomoc dříve.

Rasam se sklonil k nejbližší mrtvole a začal ji prohledávat.

„Byli to zloději a vrazi,“ pronesl, když u jednoho nalezl usušené uši svých obětí.

„Takových je čím dál více,“ odvětila, aniž si uvědomila, že se jí zachvěl hlas.

„Opravdu jsi v pořádku?“ zopakoval podezřívavě a přistoupil k ní blíže.

„Je to jen malé škrábnutí,“ snažila se udržet silný hlas a přitom se ohlížela kolem, zda někde nejsou nějací další.

„Už tu nikdo jiný není,“ uklidnil ji a sevřel poraněnou ruku.

„Ahh,“ zasténala a téměř jej probodla pohledem.

Ošetřil jí poraněnou paži a přitom si ji neustále prohlížel. Bolelo ji to, byť se snažila tvářit, že to nic není. Byla statečná, což musel uznat, a rozhodně nebyla vystrašená. Kdejaká jiná žena by se na jejím místě dávno složila. Pokud ne kvůli poranění, pak jistojistě při pohledu na zkrvavená těla. Byla noc, a byť na mrtvoly nebylo pořádně vidět, lidská fantazie a představivost byla schopna udělat své. Ona však nejevila žádné známky strachu či odporu, jak předpokládal. Podle naprostého klidu při pohledu na jejich oddělené části těl by možná i některým ukončila život sama.

Stála před ním vyrovnaná, klidná a sebejistá žena. Ale co on mohl vědět o nitru čarodějek, co zažily a kde mají hranici, kdy jim rozum zatemní závoj strachu a obav. Vzpomněl si na svoje pocity, když poprvé prolil krev, když poprvé vzal někomu život. Ona to již měla za sebou, o tom byl přesvědčen.

* * *

Pokud se něco nezměnilo od posledních Rasamových návštěv, tak to byl život v severních osadách. Tamních obyvatel se změny na trůnu a s tím spojená nová politika moc nedotýkala. To samé se ovšem nedalo říci o městech. Projeli téměř celou severní část lesního království, vyhýbaje se hlavním cestám i městům. Ani do menších, dříve svobodných měst, nevstoupili, protože i na jejich kamenných hradbách vlály praporce lesního království. Vyhýbali se jim obloukem a pouze z uctivé vzdálenosti sledovali jejich proměnu. Toin měl pravdu, když mu vyprávěl o přidružení velkých měst k lesnímu království, to ale netušil, že stejný osud potkalo i mnoho těch menších.

Jak starý král předpokládal, znamenalo to především masivní kácení okolních hvozdů a stavbu nových vysokých hradeb, zajišťujících rozpínání přeplněných páchnoucích žump. Říkalo se tomu nová éra, období dřeva a vody mělo nahradit období kamene a ohně.

„Nevidím žádný užitek pro mé království na tomto spojenectví,“ přiznal Rasam při pohledu na holé stráně kdysi zalesněných hvozdů.

„Ulgar dával vždy přednost kamenným hradům před stromovými sídly,“ odvětila Marien.

Rasam pouze přikývl jejím pravdivým slovům.

Ještě za vlády starého krále jeho synovec trávil nepoměrně více času v okolních městech než v samotném Abunaru, hlavním sídle lesního království. Už tehdy projevoval daleko větší zájem o kamenné stavby nežli o visuté stromové paláce. Vždyť i své sídlo, Kernivel, nechal vybudovat na skalách, kde vystavěl tucet vysokých kamenných věží. Byla to spíše pevnost a Rasam nepochyboval o tom, že právě tam přemístil i královský stolec.

„I vzdušné koráby plují pod praporci království,“ uvědomil si, že i v tomto měl Toin pravdu.

Bylo vskutku překvapivé, kolik toho trpaslíci věděli o sousedních městech a říších, byť se zdálo, že jsou ve svých slujích a městech ukrytých pod horami zcela izolováni.

„Mnoho vzduchoplavců přišlo o své lodě díky nehorázným poplatkům, které král zavedl ve svých přístavech. Nezbylo jim nic jiného, než vstoupit do služeb královských vzdušných sil, pokud nechtěli skončit ve vězení,“ vysvětlila Marien při pohledu na menší obchodní vzdušný koráb přistávající v městském přístavu.

„Královských vzdušných sil?“ opakoval Rasam výraz, který předtím nikdy neslyšel.

„Nově zbudovaná královská letka zahrnující téměř všechny lodě brázdící nebe nad královstvím. Mnoho z nich pak bylo předěláno z dopravních či obchodních na ryze vojenské, mající za úkol posilovat obranu hraničních území království. Zbylo jen málo těch, kteří nepodlehli nátlaku krále a dále plují pod vlajkami obchodních společností či nezávislých měst. Ti ale do centrálních částí království nelétají. A pokud ano, musejí k tomu mít dostatečný důvod a vskutku dobře zaplaceno.“

„Událo se mnoho změn po dobu, co jsem zde nebyl,“ přiznal Rasam, aniž by skrýval zklamání.

„To ano, ale neboj se, že by na tebe král zapomněl. Stále jej sžírá vědomí, že jsi unikl osudu, který pro tebe přichystal. A není dne, kdy by nepřemýšlel o tom, kam jsi mohl zmizet a kdy a kde se objevíš.“

„Nemám v plánu mu zkřížit cestu ani jeho plány,“ odvětil Rasam.

„Jenže to on neví a činí vše, aby tě nalezl a jednou provždy umlčel.“

Rasam o jejích slovech nepochyboval.

Král musel být u vytržení, když se dozvěděl o jeho zmizení. Jak to asi vysvětlili azarijští mágové, že ten, který měl být navěky umlčen, jim proklouzl mezi prsty. Skutečnost, že nevěděli, kde se po celou tu dobu nalézal, vypovídala o velké zdatnosti jeho zachránkyně. Nebylo jednoduché před nimi zahlazovat stopy.

Čím dál více si uvědomoval, že právě ona musela vládnout daleko silnější magií, než se doposud domníval. Vždyť se obecně usuzovalo, že právě azarijští mágové ovládají magii zdaleka nejlépe na celé Miepě. Pomocí magie dokázali stopovat a odhalit kohokoliv, ať již spáchal jakýkoliv čin. Ti, co se jim snažili vzepřít, skončili vždy poraženi. Vždyť je učila prastará elfí čarodějnice, poslední svého druhu, která neopustila tento svět jako ostatní z jejího lidu.

Nikdo přesně nevěděl, proč tu vlastně zůstala, zda kvůli své moci či něčemu jinému. Ať měla jakýkoliv důvod, byla považována za nejmocnějšího tvora tohoto světa. A mnozí tomu věřili, alespoň do doby, kdy byl její život ukončen právě těmi, které naučila prastarému vědění starých elfů.

Bylo to právě sedm představených řádu azarijských mágů, kteří ji v nerovném a nelítostném souboji spálili na popel a stali se tak jedinými, kdo zná skutečné tajemství vysoké magie.

Rasam však opustil vzpomínky na bájnou minulost a pohlédl k Marien. Bylo vskutku zvláštní, že právě s ním se chce její paní setkat.

„Ty jsi věděla, koho to tam v podzemí zachraňuješ?“ zeptal se náhle.

„Ne a ani jsem neměla v plánu tě zachránit. Nebýt trpasličího prince, nechali bychom tě tam,“ přiznala Marien. „Skutečnost, že jsme zachránili nejnenáviděnějšího muže království, jsme zjistili až od Toina, který tě poznal.“

Rasam se pousmál.

Bylo téměř směšné, kolik náhod se setkalo při jeho osvobození. Navíc, když on sám si přál spíše smrt než pokračování svého života.

„A proč se mnou chce tvá paní mluvit? Jak už jsem ti řekl, rozhodně nemám v úmyslu vrátit se do lesního království, natož stanout proti králi Ulgarovi a snažit se očistit své jméno, či dokonce nařknout krále z toho, že měl prsty ve smrti svého strýce.“

To byl patrně také jeden z hlavních důvodů, proč na vyšetření okolností smrti starého krále nebyli povoláni právě azarijští mágové. A možná že i oni měli se vším cosi společného. Navíc viník byl zatčen a nijak se nevzpíral. Proč by tedy kdokoliv podněcoval nějaké vyšetřování, když vše bylo tak jasné. Alespoň dle interpretace nového krále.

„Neznám důvody své paní. Mám tě k ní pouze přivést,“ odvětila Marien.

Rasam se napil z měchu, a dále se už nevyptával. Odpověď byla prostá a jasná.

Již to během cesty zkoušel několikrát, ale nikdy z Marien nedostal více. Na všechny jeho otázky bude odpovězeno, jakmile stane před jeho zachránkyní. Možná že ona bude znát i odpověď na jedinou otázku, která jej zajímá ze všeho nejvíce. Zda stále ještě žije jeho žena a kde se nalézá.

* * *

Marien mluvila pravdu. Tedy alespoň dodržela vše, co slíbila.

Jakmile opustili hranice posledního severního města a ocitli se z jeho dohledu, prodali v nejbližší vesnici koně i jejich výstroj a pokračovali dále pěšky. Marien se mnohokrát přesvědčila, že je nikdo nepronásleduje ani nesleduje a teprve ve stínu čedičových skal pronesla několik kouzelných vět a přitiskla se k Rasamovi.

Byl to jen krátký okamžik, kdy jej oslnila nečekaná záře, přesto cítil, že se mnohé změnilo.

Jakmile dokázal opět otevřít oči, uvědomil si, že již nestojí na travnaté cestě ve stínu homolovitých skal, ale na mramorové podlaze prostorného sálu, na jehož konci byl zbudován vyvýšený trůn. To, co jej překvapilo zdaleka nejvíce, byla skutečnost, že zde byla tma. Vládla zde noc a navíc oblohu zdobilo mnoho hvězd. Některé z nich, zářící těsně nad horizontem, poznával, jiné mu přišly neznámé. Uvědomil si, že musí být stále na Miepě, ale na odvrácené straně světa, který, jak se domníval, znal velmi dobře. Nyní však pochopil, že se celý život mýlil, protože v těchto místech nikdy v životě nebyl.

Narovnal se a pustil křehké ruce Marien, které po celou dobu svíral.

Překvapeně se rozhlížel kolem sebe a snažil se pochopit, kde to vlastně jsou.

Podél vysokých stěn stáli v dokonalých rozestupech strážci vyzbrojení halapartnami. Nedokázal rozpoznat, zda jsou živí, či jde pouze o obřadní sochy. Živé však byly ženy stojící všude kolem něj. Těsně pod trůnem pak bylo rozmístěno v půlkruhu šest stolců, z nichž pouze pět bylo obsazených. Seděly na nich překrásné ženy oděné do něčeho, co se snad ani za oděv považovat nedalo.

Vzhlédl vzhůru a ten pohled mu vyrazil dech.

Nikdy nic krásnějšího nespatřil.

Stála před trůnem, v dokonalých liniích téměř nahého těla, a její jasně modrý pohled upřeně sledoval každý jeho pohyb. Kdo byla, pokud ne sama bohyně?

„Pojď za mnou a mluv teprve tehdy, budeš-li vyzván,“ vybídla jej Marien tiše a vykročila směrem k trůnu.

Neřekl jediné slovo a následoval ji.

Možná teprve nyní si uvědomil, že nestojí ve volném prostoru, byť mohl spatřit noční oblohu. Nad ním se jistojistě nalézala střecha, přestože nebyla nijak vidět, věděl, že se nad ním klene cosi, co brání větru i dešti vstoupit dovnitř. Pouze paprskům hvězd bylo umožněno prostoupit dále.

„Buď vítán, Rasame,“ pronesla žena stojící před trůnem.

Bez dechu sledoval její tvář a snažil se bránit vzrušení, které ho pohlcovalo.

„Takže je to pravda,“ pronesla žena s údivem, když začala sestupovat k ostatním.

„Co je pravda?“ hlesl a teprve poté si vzpomněl na upozornění Marien.

„Neseš znamení,“ odvětila žena.

„Znamení?“ podivil se Rasam a nechápavě hleděl na své ruce a části svého těla.

„Znamení bohyně,“ vysvětlila paní, když stanula na mramorové podlaze.

Rasam nechápal, o čem ta nebesky krásná žena mluví. Sledoval její uhrančivý pohled i křivky ladného těla a snažil se pochopit něco z jejích slov.

„Jmenuji se Elorien,“ doplnila, když přistoupila až k němu.

Elorien opakoval si v mysli jméno, které několikrát slyšel. Jméno, které mělo být dávno zapomenuto, jméno prastaré elfí čarodějky, zavražděné azarijskými mágy v dobách, kdy ještě nebyl na světě ani Rasamův praděd. Ale jak to, že jsou všichni přesvědčeni, že je mrtvá, když tu stojí před ním?

Náhle pocítil zvláštní sílu, které nedokázal vzdorovat a jež mu zatemnila zrak.

Pozvolna procitl v místech vzdálených v prostoru i čase, v dávné minulosti, v paláci Lorentar, kde paní Elorien učila vybrané žáky magii.

Sledoval její vlídnost i moment, kdy byla zákeřně a promyšleně napadena postupně všemi svými učni, vedenými Labrosem, nejnadanějším a nejchytřejším ze všech. Právě on použil smrtelné kouzlo, kterým ji před zraky ostatních spálil na prach. Z popela pak sebral několik artefaktů a šperků, které schoval do svého oděvu. Její moc však daleko přesahovala vědomí jejích žáků, a tak nemohli vědět, že ji zcela nezabili.

Mohla se jim znovu zjevit v celé své síle a ztrestat každého z nich. Ona však bez jakékoliv odplaty opustila Lorentar a odešla na Grandas, poslední kontinent nalézající se na odvrácené straně světa, kam ještě lidská noha nevstoupila. Žádné z lodí brázdících nekonečné oceány nedokázaly zdolat proud Kalakas, oddělující severní část světa od té jižní, a žádný kapitán vzdušných korábů se neodvažoval vydat na tak dlouhou pouť a bojovat s bouřemi, které se s těmi nad pevninou nedaly v ničem srovnávat.

Vidění zmizelo a Rasam pomalu otevřel oči.

Měl na mysli mnoho otázek, především pak proč mu elfí kouzelnice zjevila všechny tyto obrazy. Musela vědět, že jim může uvěřit, ale také nemusí. Mohla to být pouze iluze, kterou mu vnukla, manipulativní vidiny, které jej měly přesvědčit o její variantě pravdy. Věděl, že nedokáže rozpoznat, co je pravdou a co je vymyšlenou lží, přesto jeho podvědomí cítilo, že obrazy, které mohl spatřit, zrcadlily skutečnost. Navíc neviděl žádný důvod, proč by mu ukazovala něco jiného? Vždyť se obecně vědělo, že byla poražena svými žáky, spálena na popel a téměř zapomenuta. Jen si ji z vyprávění vybavoval spíše jako šerednou zlou čarodějnici než mladistvě a přívětivě vyhlížející ženu neskutečné krásy.

„Neseš znamení bohyně Edoes,“ vyrušila jej ze zamyšlení, když zopakovala svá předchozí slova.

„Znamení bohyně Edoes?“ opakoval Rasam překvapeně.

Hlavou se mu honilo tolik otázek a zatím nerozuměl ničemu, co se zde odehrávalo. Ani v nejmenším netušil, proč se tu ocitl, natož že je jakkoli označen či poznamenán.

„Ano,“ přikývla Elorien, která jej viděla tak zřetelně jako svit hvězd nad kopulí jejího sálu, „je vyznačeno na tvém levém rameni a části krku i hrudi.“

Rasam shlédl ke svému rameni a instinktivně jej sevřel pravou rukou. Nikdy tam nic neviděl a ani necítil, pouze pevnou kůži tvrzené zbroje. Cožpak čarodějka vidí i pod jeho oblečení? Opravdu vidí věci, které zůstávají jemu a ostatním skryty?

„A to je dobře, nebo špatně?“ zeptal se po chvíli váhavě.

„To nevím,“ přiznala Elorien, „vím jen, že tě bohyně z nějakého důvodu sleduje a má s tebou nějaký záměr.“

Nevěděl, zda jí má věřit či nikoliv. Vždyť přece kdyby jej bohyně opravdu sledovala, jistě by vyslyšela alespoň jednu z jeho proseb, které k ní vysílal v cele smrti. Ona však mlčela. Zdálo se mu, že jeho osud je jí zcela lhostejný.

„Úmysly naší Paní jsou různé a ani já přesně nechápu vše, co činí, ale je to bohyně a my pouzí smrtelníci. Nikdy nebudeme moci pochopit podstatu a hloubku jejích úmyslů, ať již budou jakékoliv,“ pronesla Elorien.

„Mluvíte o ní, jako byste ji znala,“ namítl Rasam pochybovačně.

„Znát ji, tak jak máš na mysli, ji nemůže žádný smrtelník. Její tvář je zjevována pouze nesmrtelným. Důležitější ale je, že ona zná mne, o čemž jsem se mnohokrát přesvědčila. A co víc, že mi projevuje náklonnost.“

Toto slovní spojení Rasam neslyšel poprvé. To samé užívali s velkou oblibou kněží z Maradatu. I oni tvrdili, že jim bohyně Edoes projevuje náklonnost, o čemž mimo jiné vypovídala i skutečnost, že ani azarijští mágové si nedovolovali na Maradat zaútočit. Dokonce kněžím projevovali úctu a před mnoha svými rozhodnutími je žádali o rady, za což platili nemalými částkami. Edoesini kněží byli jedinými, před nimiž se skláněli bez výjimky všichni králové Miepy.

„Jste snad kněžkou bohyně Edoes?“ zeptal se s mírným podezřením.

Elorien se zarazila.

Už dávno se zapomnělo, že elfové nevládli pouze pomocí silné magie, ale především skrze mnohem mocnější modlitby, vysílané právě k bohyni Edoes. Byli prvními osidlovateli tohoto světa, který přetvořili dle vůle jejich bohyně. A právě Edoes si přála, aby jej nakonec opustili a Miepu zanechali nižším rasám. A tak byli elfové přeneseni na nově stvořený svět, aby zde stavěli a budovali nová sídla a města jako již mnohokráte předtím.

Skutečnost, že tento rytíř dokázal rozpoznat, co mnozí jiní ne, bylo vskutku zvláštní. Vždyť ani její dřívější žáci, azarijští mágové, kteří s ní trávili mnoho let v těsné blízkosti, byť obdařeni mnohým nadáním, nerozpoznali, že není pouhou čarodějkou, ale především velekněžkou mocné bohyně.

„Ano, jsem velekněžkou bohyně,“ přiznala Elorien a s ještě větším zájmem si prohlížela mladého rytíře.

„Proč se mnou chce mluvit velekněžka bohyně Edoes?“

Elorien se na něj upřeně zadívala a začala jej pomalu obcházet.

Byl jiný než většina lidí, které mohla za svůj předlouhý život poznat. Nemohlo být náhodou, že právě on nosí znamení bohyně. Proč zrovna on, to ale nevěděla.

Cítil se nervózní pod jejím pohledem, o to více, když se mu ztratila za zády. Dokonce vnímal i mírné chvění, mrazivý osten projíždějící mu páteří a nutící jeho mysl k pohnutí. Přesto se nepohnul a setrval, než jej nejkrásnější žena, co kdy spatřil, obešla a stanula mu opět tváří v tvář.

„Pravdou je, že jsem chtěla spatřit jediného člověka, který vydržel mučení karunských mutantů, a zároveň muže, který v Tarandinském království způsobil největší rozruch za posledních tři sta let. Přiznám se, že to byla spíše má zvědavost, zda bys pro mne mohl být něčím užitečný, a pokud ne, ocitl by ses opět v síních Ugamaru a nepamatoval by sis nic z našeho setkání ani z cesty sem.“

„A co vám brání v tom vrátit mě nazpět? Beztak už jsem cestou sem ztratil dost času.“

„Času na co? Abys našel svou ženu?“ zeptala se Elorien.

„Přesně tak.“

„V Garaminu bys ji sám najít nedokázal, a než bys vůbec zjistil, v jaké části žije, chytili by tě.“

Rasam sledoval její pohled a přemýšlel, zda mluví pravdu, či se jej snaží odradit od jeho úmyslu.

„Vy víte, kde je má žena?“

„Nevím, ale pokud bych to chtěla vědět, jistě bych to zjistila,“ odvětila elfka sebevědomě.

Sledoval její dokonalý obličej a nasával lehkou vůni, která by omámila i skálu. A když k němu upřela svůj pohled, rozpoznal, že by zlomila téměř každého muže. Možná i jeho, kdyby jeho vzpomínky nebyly tak temné a bolestné.

„To tvá mysl se upíná ke Garaminu, tvé myšlenky jsou tak silné, že jsou čitelné téměř pro každého v tomto sále. A já ti pomohu najít tvou ženu a jistě i mnohem více, pokud ovšem …,“ naznačila Elorien.

„Pokud ovšem, co?“ vyhrkl Rasam.

„Pokud pro mne něco vykonáš.“

Rasam dost dobře nechápal, čím by on, prostý člověk, mohl být prospěšný velekněžce bohyně a patrně nejmocnější čarodějce Miepy. Vždyť jí stačilo obrátit se na bohyni a jistě by jakékoliv její tužby byly rázem vyplněny. Nebo se mohla obrátit na své pomocnice, které vládly podobně velkou mocí. Náhle jej ale zarazil pohled Elorien.

„Lidé se často obracejí k naší Paní se svými tužbami či prosbami. Bohyně tu ale není od toho, aby lidem, trpaslíkům či dokonce mně plnila přání a sny.“

Ano, to byla pravda. Lidé se často v nouzi a tísni obraceli k bohyni a prosili ji o pomoc. Rasam však neznal mnoho těch, kterým by modlitby přinesly úlevu. Ani jemu ne. A nyní se i styděl za to, kolikrát Edoes prosil, aby ukončila jeho utrpení. I když možná právě její vůle jej dovedla až sem.

„Co bych měl pro vás vykonat, paní?“ zeptal se po chvíli přemýšlení.

Elorien se usmála.

„Jsi po dlouhé cestě unaven. Přijmi pohostinství mého domu a odpočiň si. Zítra ti sdělím vše ostatní,“ pronesla elfka, a než Rasam stačil položit další otázku, zmizela.

Rozhlížel se kolem, ale v prostorném sále zůstal pouze ve společnosti Marien a nehybných strážců.

„Kam všechny zmizely?“ zeptal se, udiven jejich nečekaným odchodem.

„Důležité je, že paní nenechala zmizet tebe,“ odvětila Marien a ukázala rukou ke dveřím.

Pochopil, že rozmluva skončila.

Bylo zřejmé, že nemá na výběr, a byť by nejraději zpovídal elfí čarodějku až do rána, musel se podvolit její vůli. Ostatně pochyboval, že by se z jejího sídla mohl nepozorovaně vyplížit.

Nakonec jen přikývl a následoval svou průvodkyni do prostorných komnat, které pro něj byly přichystány.

* * *

Norien byl rozlehlý palác zbudovaný na homolovitých skalách. Ohromná stavba, s jejímiž rozměry se Rasam nikdy předtím nesetkal. Nejvíce mu to připomínalo samostatné město, sídlo s jediným členitým domem. I ze svých komnat mohl shlédnout do hlubokých roklí, které palác obklopovaly, a pokud by dokázal vzlétnout, mohl by odletět pryč jako pták. Dlouhou dobu sledoval vlnící se koberec nedotčeného lesa ozářený svitem hvězd a naslouchal zvukům nočních dravců a šelem. Nakonec odložil většinu věcí na postel a šel se projít.

Věděl, že tak či onak by neusnul, a toto místo mu připadalo tak úchvatné, že si jej chtěl prohlédnout.

Procházel prostornými chodbami s křišťálovou klenbou, osvícenými světélkujícími hranami samotných sloupů. Několikrát si na bělostnou záři sáhnul, ale nic zvláštního necítil.

Co jej ale překvapovalo nejvíce, byla skutečnost, že tu byl zcela sám. Nebylo ani stopy po jiném obyvateli tohoto místa, natož po ženách, které spatřil v trůnním sále.

Nakonec dospěl k části paláce sousedící s malým jezerem, do něhož stékaly menší vodopády uvězněné mezi skalami. Ani zde nikdo nebyl, ani odtud nezaslechl žádné zvuky, natož hlasy. Shlédl k hladině, na jejíž nedotčené ploše se zrcadlilo samo nebe.

Svlékl se a bez zaváhání skočil co nejdále.

Vnímal bublinky vzduchu čeřící vodu i příjemný chlad, který ho obklopil. Voda byla tak čistá, že i svit hvězd stačil, aby rozpoznal dno i rybky líně se povalující nedaleko svých skrýší. Udělal několik temp a pokusil se dosáhnout dna. Bylo však hlouběji, než dokázal odhadnout. Vynořil se, nadechl a ponořil se pod hladinu.

„Krásné, že?“ vyrušil jej hlas Marien, která přišla tiše jako stín.

„Úchvatné,“ přiznal uznale.

Neměl tím na mysli pouze rozlehlost lesa nebo čistotu jezera, do něhož opět skočil. Měl na mysli celý tento palác, který bez nejmenších pochyb budovali elfové. Všechny ty zdobené sloupy, mramorové podlahy, klenuté vstupy, ale především dokonale průhlednou střechu, složenou z čirých krystalů. Umění dávno zapomenutá a skrytá lidem i trpaslíkům.

„I já jsem tímto místem unesena. Nedá se srovnat s ničím, co jsem viděla,“ pronesla Marien.

Rasam připlaval k mramorové hraně a uvědomil si, že hned vedle něho se nalézají schody, sestupující až k samému dnu. A právě nad nimi stála Marien.

„Když jsem byl mladým velitelem hlídky, často jsem sledoval noční oblohu. Jak hvězdy postupně proplouvají oblohou, až je zahalí ostrá záře vycházejícího Saura, pozvolna se rozlévající nad stromy, činící z černého koberce nedozírné zelené moře. Už jsem myslel, že nic tak krásného nespatřím,“ přiznal zamyšleně, „a jsem rád, že jsem se mýlil.“

Když opět pohlédl k Marien, připadala mu trochu jiná. Měla rozpuštěné vlasy a její oděv jí toho mnoho nezakrýval. Sledoval její tělo a přemýšlel nad věcmi, které mohl dělat pouze se svou ženou.

„Omlouvám se,“ pronesl, když si uvědomil, že žádná z jeho myšlenek zde není utajená.

Marien se pousmála a nechala dopadnout své šaty na zem. Zcela obnažena sestoupila klidným krokem po schůdcích do jezera a začala plavat dále.

Sledoval ji, každé tempo a každý její nádech s vědomím, že kdyby nebyl ženatý, vzal by si ji tady a teď, jak si ti nejhrubší muži berou bezbranné ženy. On měl ale závazek, kterým dal slib před bohyní. Ať po něm bude paní tohoto paláce chtít cokoliv, nakonec se vydá a nalezne svou krásnou ženu a vynahradí jí vše, co kvůli němu musela strpět.

Když se Marien vrátila nazpět, připlavala k němu tak blízko, že se jí mohl dotknout. V čiré vodě viděl vše, co dělá ženu ženou, a cítil její smyslnost a touhu. Hleděl na její vzrušená ňadra, ploché břicho a cítil oblé boky, které k němu tlačila stále silněji. Přesto se dokázal ovládnout a nepropadnout okamžiku touhy.

Opatrně mu přejela prsty po jizvách z nedávného mučení.

„Bolelo to moc?“ zeptala se s upřímným zájmem.

Neodpověděl, místo toho zavřel oči a vzpomněl si na nekonečné okamžiky strávené na mučícím kůlu. Na okamžiky, kdy si přál, aby mu některé části těla raději usekali, než aby dále musel tolik trpět.

Nahlédla do jeho myšlenek a pocítila bolest, kterou si doposud nedokázala ani představit.

Otevřel oči, aby zaplašil bolestivé vzpomínky.

„Po tvém zranění již není ani památka,“ pronesl, když si všiml, že její paže nenese žádný šrám ani jizvu.

„Má paní dokáže zahojit veškerá zranění,“ odvětila a prsty se dotkla jizev, které měl na hrudi.

„Možná bych ji měl požádat, aby doléčila i ta má.“

„Pokud přijmeš její nabídku, žádat ji nebudeš muset,“ odvětila a celá se k němu přivinula.

„Proč to děláš?“ hlesl téměř odevzdaně.

„Není ti to příjemné?“ zeptala se překvapeně.

„Velmi,“ přiznal tiše, „ale já nemohu,“ dodal, na což musel posbírat mnoho sil.

„Kvůli své ženě?“ zeptala se a pohlédla mu přímo do očí.

„Ano, kvůli ní,“ přiznal Rasam.

„Škoda,“ odvětila a pomalu se oddálila.

Nebyl si jist, zda toho má litovat či nikoliv. Byla krásná a její doteky byly vřelejší, než jakých se mu kdy dostalo od jeho ženy. Přesto věděl, že pokud by jej svedla, vyčítal by si to mnohem déle, než co by trval okamžik jejich souznění. A co víc, přestal by si sebe sama vážit. Vždyť jeho žena stále někde trpí za činy, kterých se dopustil on, a místo toho, aby ji našel a vše jí vynahradil, by si užíval s krásnou čarodějkou, která by mu možná splnila každé přání. Teď, když nad tím chvíli přemýšlel, to znělo téměř neskutečně. Jak snadno by dokázal podlehnout, jak málo by stačilo, aby se nechal svést.

„Donesla jsem ti do pokoje nový oděv,“ odhalila s mírným úsměvem skutečný důvod své přítomnosti.

„Nový oděv?“ podivil se „snad ne něco podobného?“ dodal nejistě a ukázal na zem, kde leželo cosi připomínající závoj.

„Je to dar od naší paní,“ odvětila pobaveně a pomalými krůčky vystoupala na mramorovou podlahu.

Sledoval každou část jejího těla, každé zvlnění i zakřivení. Možná to byl poslední okamžik, kdy ji spatří v její skutečné kráse. Snažil se zapamatovat si tuto chvíli, vrýt si do paměti její obraz ve svitu nespočtu jasných hvězd. A pokud si na ni někdy vzpomene, a on věděl, že si na ni jistojistě vzpomene, a nejen jednou, bude vědět, že tuto nerovnou zkoušku přestál se ctí.

„Nechala jsem ti je v pokoji,“ pronesla, když si oblékala šaty.

„Děkuji,“ odvětil, aniž by z ní spustil pohled.

„Dobrou noc, Rasame,“ popřála mu s úsměvem a otočila se k odchodu.

Byla si vědoma, jaký dojem na něj udělala, i to, že na ni stále hledí. A nebýt jeho zásad, již by ležela pod ním a užívala si rozkoše z jeho vzrušení, které se před ní snažil skrýt.

„Nevíš, co po mne bude tvá paní chtít?“ zvolal za ní otázku, která se mu honila hlavou od doby, kdy opustil hlavní sál.

Marien se zastavila a ohlédla zpět.

„To se dozvíš až od naší paní,“ odvětila a pokračovala v chůzi.

Sledoval ji, než se mu ztratila v dlouhé chodbě, a jen ztěžka vydechl. Odrazil se a zanořil pod hladinu, jako by mu chladná voda mohla přinést uklidnění.

* * *

Oděv, který mu Marien zanechala v komnatách, byl vskutku výjimečný.

Obával se nějakých zdobených šatů, které s oblibou nosívali šlechtici a příslušníci sídelních dvorů. Ale toto bylo zcela něco jiného. Kožené kalhoty, které na sebe navlékl, se s těmi, které pro něj nechal vyrobit Toin, nedaly v ničem srovnat. Byly měkčí a přitom pevnější než jakékoliv, které mohl kdy spatřit či které kdykoliv předtím nosil. Neomezovaly jej v žádném pohybu, který vyzkoušel, a že nyní zkusil téměř vše. Tunika s dlouhým hnědozeleným pláštěm byly utkány ze stejného materiálu jako zelený plášť, který mu dala Marien, když odcházeli z Ugamaru.

A ještě něco leželo vedle oděvu, něco, o čem se Marien nezmínila. Byl to dlouhý luk, jehož zpracování nebylo dílem lidských paží. Skvostné rytiny a zdobení nemohl vytvořit nikdo jiný než samotní elfové. Dokonce ani nedokázal rozpoznat, z jakého dřeva byla zbraň vyrobena.

Oblékl se, opásal a na záda připevnil toulec s šípy a luk.

Jistě nebylo náhodou, že jej Elorien obdařila právě těmito věcmi. Tušil, že jej požádá, aby se někam vydal. Možná pro něco nebo někoho. To jistě brzy zjistí.

Naposledy se rozhlédl po komnatách, než se vydal do trůnního sálu, kde byl očekáván.

Elorien seděla na svém trůnu a pod ním sedělo pět žen. Šestá stolice byla opuštěná jako minulého večera. Rozhlédl se kolem sebe a mezi ostatními ženami stojícími kolem sálu rozpoznal tvář Marien, stále se usmívající, byť se noc nevydařila podle jejích plánů. V těch volných a hebkých šatech se mu zdála daleko křehčí a zranitelnější, než když ho sem doprovázela.

Věnoval jí dlouhý pohled, než se plně soustředil na elfí čarodějku.

„Dostalo se ti v mém domě pohodlí a všeho, co si tvé tělo a duše žádaly?“ zeptala se paní tohoto domu.

„Více než to,“ přiznal Rasam, „děkuji vám za vaše dary.“

„Jsou tvé, ať již přijmeš mou nabídku či nikoliv,“ odvětila Elorien.

„O co mne tedy chcete požádat, paní?“

„Žádám po tobě, abys mi donesl artefakt, který mi dříve patřil a který padl do rukou azarijských mágů.“

„Paní, já ale nejsem žádný zloděj,“ ohradil se Rasam.

„Nechci po tobě, abys jej sprostě ukradl. Nechci, abys byl zlodějem, ale mstitelem! Chci, abys toho, kdo jej neprávem nosí a zneužívá jeho moc, našel a zabil. Abys mu těsně předtím, než se jeho duše odporoučí hledat cestu do Síní bohyně Edoes, sdělil, kdo tě poslal.“

Rasam přihlížel Elorien, které zesílil hlas, když mu sdělovala poslední slova. Nesnažila se skrývat emoce a on pocítil sílu moci, které vládla. A byť se mu chtělo vykřiknout „ano, má paní, učiním vše, abych splnil vaše přání,“ mlčel, zadržen chladnou úvahou, jak by on, prostý smrtelník, mohl přemoci někoho, kdo ovládal mocnou magii.

„Copak se mezi vámi nenašel nikdo, kdo by to svedl?“ zeptal se s pohledem zaměřeným na pět kouzelnic, sedících pod Elorieniným trůnem.

„Nemůžeme se střetnout tváří v tvář s azarijskými mágy,“ odpověděla Elorien.

„Proč? Vždyť vy jste mocnější než oni,“ odvětil nechápavě Rasam.

„Oni vědí, že stále ještě žiji, přestože ostatní utvrdili v tom, že jsem mrtvá. A po celou tu dobu činí vše proto, aby mne nalezli,“ odvětila elfí čarodějka. „Jistě, mohla bych proti nim použít veškerou svou moc, ale tím bych se provinila proti přísaze, kterou jsem dala vyslanci bohyně Edoes.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal Rasam.

„Bylo mi umožněno zůstat na tomto světě pod jedinou podmínkou,“ odvětila Elorien, „že nepoužiji svou moc proti jedinému z nižší rasy, kterým bylo dáno ovládnout tento svět.“

„Proto jste je nechala v domnění, že vás zabili, a bez dalšího boje jste zmizela?“

„Je tomu přesně tak,“ potvrdila Elorien.

Rasam na ni hleděl, na tu přenádhernou a mocnou paní, a pocítil lítost. Lítost nad jejím osudem, lítost nad bezmocností, kterou při své nezpochybnitelné moci měla. Ač by po ní házeli kameny, ona by jim nic z toho nemohla vrátit. Musela by strpět jakákoliv příkoří, pokud by nechtěla rozhněvat samotnou bohyni. A o to by nestál nikdo.

„Jsi více než zvláštní,“ pravila náhle, když vstala a začala pomalu scházet dolů. „Stálo přede mnou mnoho lidí i trpaslíků, nikdo však neprojevil lítost nad mým osudem. Přesto věz, že na mou obranu by povstaly ony,“ dodala a před elfí čarodějkou stanulo v půlkruhu pět kouzelnic jako živý štít připravený bránit svou paní.

Sledoval pohledy pětice krásných žen a nepochyboval, že dokážou svou paní ochránit. Přesto to nijak nezměnilo jeho pocity, které Elorien vnímala. Bylo mu jí líto a možná právě tento cit jej obměkčil, aby o její žádosti alespoň uvažoval.

„Už se o to někdo pokusil?“ zeptal se po chvíli.

„Ano,“ přikývla elfka, když prostoupila skrze své ochránkyně a stanula před Rasamem.

Cítil její vůni, tu neskonalou svěžest, která mu do žil pouštěla více krve, než by si přál. Přesto se ovládl a myšlenkami zůstal mimo dosah svých představ.

„Co se nepovedlo?“ vyzvídal, vědom si toho, že pokud by jeho předchůdce uspěl, nebyl by tu.

„Odhalili ji a přemohli,“ odvětila Elorien se smutkem v hlase, „jmenovala se Elyen, vydala se pro amulet bez mého vědomí, a byť jej téměř svírala v rukách, zaplatila za svou odvahu příliš vysokou cenu.“

Rasam sledoval smutek ve tváři elfí čarodějky a postřehl, že její oči se začaly lesknout. Snažila se ubránit slzám a nakonec se jí to podařilo, přesto cítil, že ji ztráta Elyen velice zasáhla.

„Proč si myslíte, že právě já uspěji tam, kde selhala jedna z vašich kouzelnic?“

„Protože jsi výjimečný.“

„V čem?“

„Nevím, jak dlouho bych čekala na někoho, kdo nese znamení bohyně, je vycvičen tak dobře jako ty a navíc je nemetským dvojčetem,“ odvětila Elorien.

„Nemetským dvojčetem?“ opakoval Rasam výraz, který slyšel poprvé ve svém životě.

„Jsou vzácností, duše natolik blízké, že se rodí ve stejnou dobu. Většinou jako dvojčata, zcela výjimečně zvlášť. Přesto si k sobě vždy najdou cestu. Jsou pak jako jeden, ochotni za toho druhého bojovat, dýchat i zemřít,“ vysvětlila Elorien.

„Duram,“ pronesl Rasam tiše bratrovo jméno.

„Ano, tvé dvojče Duram,“ přikývla elfka, „byli jste si blíže než s kýmkoliv jiným, s nímž ses setkal. A bude tomu tak i v dalším životě, protože jeho duše čeká, až se k ní přidá ta tvá. Teprve poté může dojít k novému zrození. Taková je vůle bohyně.“

Rasam vůbec nechápal, o jakém znovuzrození tu elfí čarodějka hovoří. V jednom však měla pravdu. Už nikdy více nepotkal někoho, k němuž by cítil to samé jako ke svému bratrovi. Z jediného pohledu věděl, jak se jeho bratr cítil, co prožíval, a mnohdy i to, na co myslel. Jako by jej znal stejně dobře jako sám sebe, možná i lépe.

„Právě proto jsi jediný, kdo může uspět,“ dodala Elorien.

„Moc bohyně mě má ochránit proti azarijským?“ podivil se Rasam a vzpomněl si na mučení, které prožil.

„Ne, v tom ti pomohu já. Jen vím, že zemřeš, až bohyně uzná za vhodné, abys zemřel. Ne dříve.“

Hleděl jí do očí a uvědomil si, že znamení, které nese, je spíše prokletí. Ptát se elfí paní na to, kdy tedy umře, jistě nemělo žádnou cenu. To nemohla vědět, a i kdyby, proč by mu to sdělovala. Předpokládal však, že elfí paní musí vědět, že ještě nenadešel čas jeho smrti. Právě proto jej požádala o jinak nesplnitelný úkol. A pokud mu četla v jeho mysli, musí rovněž vědět, že než by podruhé upadl do rukou azarijských mágů, raději by se sám připravil o život.

„O jaký artefakt jde?“ zeptal se, byť stále pochyboval, že on je tím pravým.

Nepřipadal si ničím výjimečný a už vůbec netušil, kde bere Elorien takovou jistotu, že právě on by mohl uspět tam, kde selhala jedna z jejích kouzelnic. To jediné, co jí mohl nabídnout, bylo umění meče, což proti moci azarijských mágů bylo žalostně málo. Nejednou viděl, jak pouhým mávnutím hole zmizely zbraně všem, kdo se přiblížil k mágům na pouhých dvacet kroků.

„Jejich kouzla na tebe nebudou působit, alespoň většina z nich,“ odpověděla Elorien na otázky jeho vědomí.

Pohlédl jí do modrých očí, aby se jen utvrdil, že není myšlenka, kterou by před ní a jejími kouzelnicemi utajil. Přesto to nijak nesnižovalo důvěru, kterou k Elorien cítil. Bylo to podivné, neboť tu ženu neznal ani jeden celý den a přesto věděl, že by nikdy nezneužila ničeho, co by jí, byť nechtěně, odhalil v myšlenkách. Což vlastně cítil i k Marien, které odhalil mnohem více, než by si přál.

„A jak byste dokázala, aby mne nemohli omráčit a zajmout pomocí magie?“ zeptal se vážně.

„Obdařila bych tě runami, které by jim v tom zabránily.“

„Obdařila?“

„Vepsala bych ti je do kůže,“ vysvětlila Elorien.

Rasam věděl, že si někteří trpaslíci nechávali vpisovat runy svého rodu pod kůži. Netušil však, že by něco podobného mohlo kohokoliv ochránit proti magii. Před ním tu ale stála prastará elfí čarodějka a její slova nemohl brát na lehkou váhu. Pokud tvrdila, že ovládá takové umění, pak nebyl důvod jí nevěřit.

Bylo by to hezké být imunní proti magii, vždyť právě o tom snilo mnoho bojovníků, kteří padli pod silou mocných kouzel. Byla by to cesta dostat se blízko, na délku čepele. Jenže i kdyby se dokázal dostat na dosah mágům, mohli by v dalším okamžiku zmizet. Mezi tím, odolávat jejich útočným kouzlům, nebo se je snažit zajmout, byl opravdu velký rozdíl.

„Neříkám, že to bude jednoduché,“ souhlasila Elorien. „Abys uspěl, budeš muset použít veškeré schopnosti, které máš, vše, co ses kdy naučil. Ale pokud uspěješ, vskutku štědře tě odměním.“

Odměna byla to poslední, na co Rasam myslel. Nejenže si opět vzpomněl na lítost, kterou k elfí čarodějce cítil, vzpomněl si především na svou ženu, kterou zanechal trpkému osudu. Pokud měl zájem o jakoukoliv odměnu, pak pouze o takovou, kterou by zajistil svou ženu.

„Pokud bych selhal a nedokázal se vrátit, slíbíte mi, že se postaráte o mou ženu?“ zeptal se Rasam.

„Ano, to ti mohu slíbit, ale věřím, že to nebude potřeba,“ přikývla Elorien.

„Myslím to vážně,“ pravil a pohlédl jí přímo do očí, „najdete ji a vezmete pod svou ochranu.“

„Pokud selžeš, nechám tvou ženu vyhledat a nabídnu jí ochranu,“ odvětila elfka.

To byla férová nabídka.

I kdyby selhal a byl na krůček od své smrti, umíral by s vědomím, že o to jediné, na čem mu záleželo, bude postaráno. Že jeho žena bude v bezpečí a pod ochranou mocné elfí čarodějky. Snad potom o něm bude smýšlet pouze v dobrém a zapomene na příkoří, které jí způsobil.

„Dobrá,“ přikývl Rasam souhlasně, „jak tedy ten amulet vypadá?“

„Jde o stříbřitý amulet ve tvaru dvou proti sobě přistávajících orlů,“ pravila Elorien.

„Viděl jsem jej,“ uvědomil si Rasam, „na krku nejvyššího představeného azarijských mágů.“

Měl několikrát možnost se s nimi setkat tváří v tvář, když přišli za králem získávat další výsady.

Už tehdy se mu všichni zdáli stejní, hubení muži sotva držící čarodějné hole, prsty obtěžkané prsteny, s obličeji skrytými pod hlubokými kápěmi purpurových plášťů. Možná právě proto si mohl všimnout zvláštního amuletu, který jejich představeného odlišoval od ostatních.

„Ano, to je on. Jmenuje se Denethria a jeho moc daleko přesahuje chápání jeho současného držitele,“ doplnila elfka. „Tu největší cenu má však pouze pro mne. Právě on mě může přenést k mému lidu, od něhož jsem tak dlouho odloučena.“

„A proč jste se k nim nepřidala dříve, když jste amulet ještě vlastnila?“

„Nepředpokládala jsem, že se věci vyvinou tak, jak se vyvinuly,“ přiznala Elorien. „Už není nic, co mě zde drží.“

„Chcete jej, abyste mohla opustit Miepu,“ pravil nahlas Rasam.

„Ano,“ potvrdila Elorien svůj úmysl, který nebyl pro ostatní kouzelnice žádným tajemstvím.

„Jsme domluveni,“ přikývl Rasam, „vrátím vám jej.“

Elorien k němu přistoupila na jediný krok.

Cítil její dech i vůni vlasů. Chytila jej za ruku a dlouho mu hleděla do očí. Nevěděl, proč to dělá a co tím sleduje, ale neuhnul, ani když pocítil mírnou závrať.

Než se nadál, ocitl se v místnosti pouze s ní, nedaleko prostého lože, vedle něhož stál stolek s mnoha kalamáři a jehlami nejrůznějších velikostí. Aniž by mu cokoliv musela říci, sejmul ze sebe horní část oblečení a lehl si.

* * *

Oslňující záře doprovázená silným větrem pomalu ustupovala, když s Marien pocítili pod nohama pevnou zem.

Byl to vskutku zvláštní pocit, zcela jiný, než když dříve cestoval za pomoci magie. Díky znaku, který mu Elorien vykreslila na levé rameno, již nebyl jen pouhým přenášeným, ale jeho mysl se vědomě podílela na cestování. Kdyby tomu tak nebylo a jeho mysl se odmítala podvolit magii, kouzlo by jej nikam přenést nedokázalo. A to ani toto, ani žádné jiné, mnohem silnější. I proto pocítil mnohem více, a především neztratil povědomí o směru, kterým cestovali.

Jakmile dosáhli cíle, rozhlížel se kolem a snažil se rozpoznat místo, na němž se ocitli. Jeho dřívější vysoké postavení u královského dvora mu umožňovalo procestovat mnoho částí Miepy, kterou ovládli lidé. Na úpatí těchto hor však nikdy předtím nestál. Dokonce si ani nebyl jist, zda mají nějaké lidské jméno.

Vysoké masivy se táhly dále na severozápad, se špičkami pokrytými sněhem a stráněmi omílanými mořským příbojem. Nehostinné místo pro budování lidských obydlí, přesto ideální pro někoho jiného. Rasam vzpomněl na Toina, který mu vyprávěl o početných městech na severu, městech, o nichž lidé nemají nejmenší ponětí. Pokud bylo místo, které by trpaslíci mohli považovat za svůj ráj, pak to byl bezpochyby tento mohutný pás pohoří ztrácející se v temnotě mračen.

„Támhle je Lorentar,“ pravila Marien a její napřažená paže ukazovala k jihu, kde se v dáli rýsovaly obrysy vysokých břehů.

„Náš cíl,“ odvětil Rasam a chytil se za levé rameno.

Byť na něj Elorien snesla mnoho kouzel zmírňujících bolest, přesto pociťoval časté bodnutí v místech, kam mu postupně vepsala dvanáct elfích run do kůže. Ještě nyní cítil každé bodnutí jehly i omamnou vůni bylin a tinktur. Bylo to vlastně podruhé v životě, co mezi zuby svíral roubík. A ani podruhé mu z úst neunikl jediný projev slabosti.

Bolest, kterou nyní cítil, se s tím, co prožil ve smrdutých kobkách, rovnat nemohla. Dokázal ji překonat téměř bez povšimnutí, jen občas si ji uvědomil, když projela až ke krku, což bylo nepříjemné.

Přesto nelitoval, protože elfí paní pro něj vykonala mnohem více, než slíbila. Nejen že jej zbavila všech jizev a šrámů, způsobených mučením, ale rovněž vyléčila i jeho levé zápěstí, které měl pochroumané z rytířských turnajů. Často s ním zakroutil, zda je tomu skutečně tak, nebo se tupá bolest přeci jen znovu objeví.

„V pořádku?“ zeptala se Marien při pohledu na jeho tvář.

„Zvládnu to,“ odvětil s klidným hlasem a přehodil si přes rameno batoh se svými věcmi.

I ten měl nový, další dar od elfí paní. Byl ušit z kůže několika hadů, nepromokavý a pružný, že se mohl v poměrně velkém rozsahu přizpůsobit velikostem věcí, které do něj uložil.

Dostal hned několik nových darů, především proto, aby měl proti azarijským mágům vůbec nějakou šanci. Kromě oděvu, luku a batohu či tetování, které se občas připomnělo bolestí, obdržel dva magické prsteny, zvyšující sílu a rychlost, a také mu vyryla několik run do jeho meče, který dostal od Toina. Nejen že vypadal ještě lépe, ale zdál se mu podstatně lehčí a snazší v zacházení. Nepochyboval o tom, že to není vše. Sám byl zvědav, čím jej jeho meč ještě překvapí, nebo dlouhá černá dýka, jíž měl usmrtit představeného řádu azarijských mágů.

„Musíme sejít k útesům,“ pravila Marien, a jakmile se ujistila, že je Rasam připraven, vyrazila.

Sledoval její chůzi a na okamžik vzpomněl na jezero a koupání při svitu hvězd.

Proč to asi udělala? Proč zkoušela jeho vůli? Opravdu měla o něj zájem, nebo to byl jen nějaký rozmar? Možná to byl test, možná skutečná náklonnost kouzelnice, anebo jen chvilkové podlehnutí někoho, kdo nepřichází do kontaktu s muži tak často, jak by si přál.

Marien se po něm ohlédla a Rasam v jediném okamžiku začal myslet na svůj meč. Doufal, že to stihl a ona nerozpoznala v jeho mysli nic z toho, na co myslel ještě před chvílí. Nakonec se jeho myšlenky stále častěji ubíraly směrem k Lorentaru, největšímu z ostrovů, obklopujících severní část Miepy.

Z námořních map věděl, jak je ostrov rozlehlý, a vždy se pozastavoval nad tím, že je téměř neosídlený. Kromě řádu azarijských mágů a několika stovek jejich otroků a sluhů jej nikdo neobýval, byť se mohl stát domovem statisíců lidí.

Kdo ale mohl azarijským mágům poručit, aby svůj ostrov zpřístupnili i ostatním? Byli vedle kněžích z Maradatu jedinými, nad nimiž neměl moc žádný z panovníků. Nebyl nikdo, kdo by jim velel či dával rozkazy. To právě vládci všech známých říší platili azarijským nemalé sumy za jejich rady a služby.

„Jak se vlastně dostaneme na ostrov?“ zeptal se po chvíli.

Nepředpokládal, že po něm Marien bude chtít, aby takovou vzdálenost přeplaval, což by šlo v oblečení a se zbraněmi velmi těžko, pokud by to bylo vůbec v jeho silách.

„Neboj,“ usmála se, vědoma si jeho obav, „plavat nebudeš muset.“

„Tak použijeme magii?“ nenechal se odbýt.

„Ne, tady je to příliš nebezpečné,“ přiznala a ukázala směrem k vysokým útesům, o něž se rozbíjel mořský příboj. „Tam nalezneš odpověď.“

* * *

* * *