věnováno Ajunce,

za její nekonečnou trpělivost

© David Borkovec, 2005

ISBN 978-80-88273-17-2

NARVIL

Sága Sirionů – kniha třetí

David Borkovec

Na tomto místě bych chtěl již potřetí poděkovat lidem,

kteří mi s touto knihou pomohli:

Barunce Kolátkové za to, že dokázala uvést do pravopisné češtiny můj chabý rukopis,

Pavlu Jiříčkovi za vytvoření map,

Janu Doležálkovi za obálku a ilustrace,

Janu Kolátorovi za anotaci,

a dále

Lence Krbečkové, Tereze Nekovářové,

Patriku Borkovcovi, Mirku Pavlíčkovi,

Vašku Horákovi a Martinu Grospietschovi

za jejich první kritiky.

Předmluva

Moc bohů Říše Chaosu roste. I přes brzké odhalení jejich plánů dokázali obsadit a podrobit své vůli dvě třetiny světů Říše Středu. Přesto mají ke spokojenosti daleko, neboť tuší, že hranice Říše Řádu jsou stále daleko a zůstanou jim prozatím uzavřeny. Nikdy nesouhlasili s rozdělením světů, které provedl Sian, aby zabránil sporům nebo válkám mezi bohy, i proto doufali, že se jim podaří sjednotit celý prostor pod svou vládou. Sian, jehož se ti slabší snažili přivolat, se neukázal a bohové Chaosu mohli konečně uvést do pohybu kolo osudu, jež jim mělo přinést moc nad celým Sianusem.

Byli osočováni, že rozpoutali druhou Válku bohů, ale dle jejich mínění k žádné ještě nedošlo, neboť se v rozsahu ani v počtu padlých s tou předchozí nedala srovnávat. Přesto obavy z jejího rozšíření do doposud nejmocnější Říše Řádu udržovaly ostatní bohy v obezřetnosti. Na nově dobytých či na poslední chvíli zachráněných světech vyčkávali na další počin těch druhých.

Alaneiris marně hledala stín většiny svých sester a bratří, kteří kdysi vládli Říši Středu. Jen hrstka se jich zachránila útěkem k hranicím s Říší Řádu. Ti ostatní, kteří měli sílu a odhodlání bránit své světy, byli ztraceni kdesi v hlubinách temného Chaosu.

Jak Adriela předpokládala, zrození jejího potomka nezůstalo tajemstvím. A jak se obávala, zajímalo to více bohy Chaosu než její sourozence, kteří s nedůvěrou svolili k vyslání zástupců, aby objasnili pochybné svědectví Darionova ramuly. Možná, kdyby jeho tvrzení nepodpořila bohyně Alaneiris, nedošlo by ani k tomu.

Ve Valionu zavládlo bezvládí.

Jediný den stačil, aby silné království lidí ztratilo svého panovníka a nejmocnější šlechtice. Do všech koutů země směřovala poselství, že trůn osiřel, ruku v ruce se zprávami o novém útoku orků u Narvilu.

Početná vojska vytáhla z Tornilu, aby pomohla zadržet nebezpečí hluboko v Arpenských horách. Všichni si však uvědomovali, že Valion, jak jej doposud znali, skončil. Jen přítomnost nové války s orky dávala prozatím zapomenout na intriky a boje o moc, které s sebou nová volba krále přinese. Pokud k nějaké ještě někdy dojde.

Rasmus s Durem byli spokojeni. Konečně vzplál silný oheň války a oni se mohli začít plně soustředit na úkol uložený jim Valdorem. Oba věřili, že právě v dobách válek a hrdinských činů nebude těžké nalézt syna Adriely, uvězněné jejich Pánem na Ledových světech Chaosu.

Pád Valionu

Dargar se probudil.

Opřel se o kmen stromu a sledoval stíny měnící se záchvěvem větru. Zmaten posledními obrazy své mysli seděl a přemýšlel. Nevěděl, zda byl před něčím varován nebo pouze sledoval dávno minoucí děj. Poslední dobou měl vidin tolik, že se ani neodvažoval spát. Po několika náročných dnech však podlehl únavě a nyní litoval, že nebyl silnější.

Cítil se sám, opuštěn a vystaven nedůvěře ostatních, kteří s ním nechtěli trávit společný čas. Sledoval v poklidu spícího Ragnara a záviděl mu jeho klidný spánek. On byl také jedním z mála, kteří ho neopustili. Dargar věděl, že to není samozřejmost a možná nebýt těch několika posledních přátel, kteří mu zbyli, prchnul by dávno pryč. To ale Ragnarovi udělat nemohl. Nemohl zklamat jeho důvěru a přátelství, kterého si vážil více než čehokoliv jiného.

Zavřel oči a pokusil se opět vyvolat ten hrůzný obraz, jenž se před několika okamžiky otřel o jeho vědomí. Musel se přesvědčit, zda to byl jen sen nebo něco víc. Náhle pocítil strach; ten zvláštní cit, který jen občas navštívil jeho mysl. Něco bylo jinak a on to zřetelně vnímal. To nebyl pouhý vzdálený obraz nebo nějaká nekonkrétní vidina. Byl to prožitek, který se dotkl i jeho samotného. Prožitek, který krátce rozechvěl i kořínky jeho vlasů.

Sledoval vysokou postavu muže v černém kyrysu, jak krok za krokem zabíjí muže sedící kolem trůnu. Ani jejich gesta a výkřiky, že nemají zbraně, jim nepomohly. Náhle rozpoznal onu tvář, která ho donutila nalézt tuto vzpomínku a přesvědčit se.

Otevřel oči a pohlédl do korun stromů, jako by snad šelestící listy mohly sdělit něco víc.

Ragnar už delší dobu nespal. Nemohl přehlédnout záškuby a podivné vzdechy, které Dargar se zavřenýma očima vydával. Nyní na sebe hleděli a Ragnar přemýšlel, co se asi stalo. Dargar zachytil jeho myšlenku, ale přesto váhal, zda mu má říci pravdu. Sám si přál, aby to byl jen výplod jeho fantazie, ale dobře věděl, že tomu tak není. Už věděl, že to je krutá pravda, která mnohým přinese nesmírnou bolest.

„Lukáš zemřel,“ hlesl po chvíli a vážnost jeho slov donutila Ragnara se posadit.

„Cože?“ pronesl zmaten a stále ještě v polospánku.

„Viděl jsem to,“ odvětil Dargar.

Už nevolil obezřetnost při sdělení tak závažné zprávy. Už nepochyboval, zda to není jen další obraz z budoucnosti. Nyní to věděl a možná ho ten samotný pocit ještě více překvapoval.

„Jak?“ zmohl se Ragnar na prostou otázku, vyděšen Dargarovou zprávou.

„Mečem,“ pravil Dargar a teprve nyní si uvědomil, že jediné, co neviděl zcela ostře, byla tvář Lukášova kata.

Bylo to zvláštní, neboť své vidiny dokázal ovládat, ale tato byla jiná.

„Kým?“ vyrušil ho Ragnar ze zamyšlení.

„To nevím,“ odvětil Dargar, stále překvapen tím, že nemůže zaostřit tvář onoho muže.

Jen jasně rudý znak na jeho kyrysu zářil v okolní temnotě stále silněji jako varovný prst.

Ragnar měl mnoho otázek, ale při pohledu na zmatenou Dargarovu tvář mlčel.

„Poslední, komu byla setnuta hlava, byl muž sedící na trůnu,“ pronesl Dargar.

„Tornil?“ zeptal se Ragnar.

„Ano,“ přisvědčil Dargar a vstal.

Už nechtěl spát ani se vracet k té hrůzné vzpomínce.

Ragnar ho mlčky sledoval. I on pocítil strach ze svědectví, které mu Dargar vypověděl, a které už dávno nezpochybňoval. Také proto, že věděl, kam má Lukáš namířeno. Ano, měl se setkat s králem v Tornilu a měl s sebou přitáhnout početnou armádu.

„A co ostatní?“ zeptal se Ragnar, když si vzpomenul na Larpa a mnohé, kteří Lukášovi dělali doprovod.

Dargar vzdychl a zavřel oči. Jen pohyb pod jeho víčky vypovídal o tom, že nespí.

„Jeho světlo ještě nepohaslo,“ pronesl, když otevřel oči, „doprovází Šimona zpět do Kentu.“

Ragnar s úlevou přikývl.

Mlčky seděli dlouhou chvíli a občas na sebe pohlédli. Ragnar se snažil porozumět tomu, co se v Tornilu stalo. Kdo by měl zájem na vraždě krále a ostatních vévodů? Kdo usiloval o korunu Valionu? Nemohl uvěřit, že boj o moc, kterého se lidé snad nikdy nevzdají, dosáhl až na trůn.

Zmateně pohlédl k Dargarovi, který už nějakou dobu sledoval jeho myšlenky.

„Ten kdo Lukáše zavraždil, nebyl člověk,“ pronesl Dargar.

„Elf?“ podivil se Ragnar.

„Ani elf,“ odvětil Dargar a se sebezapíráním opět zavřel oči.

Rudý symbol na kyrysu zesiloval svou záři kdykoliv posílil své soustředění.

„Nepochází z tohoto světa,“ pronesl zmateně a náhle otevřel oči.

Ragnar u něj tento výraz viděl poprvé.

„Co se stalo?“ zeptal se poplašeně.

„Nerozumím tomu,“ pronesl Dargar a pohlédl vzhůru, kde skrze temnotu listů prosvítala záře hvězd. „Nerozumím tomu,“ zopakoval a skleslý pohled sklopil k Ragnarovi.

Viděl a cítil mnohé, co se mu obrazy snažily naznačit, ale nedokázal se v nich vyznat. Něco mu naznačovaly, ale on jen bezbřeze tápal a chaoticky proplouval mezi jejich útržky. Chtěl jimi prohlédnout, aby mohl pomoci, neboť cítil, že se stalo něco vážnějšího než jen smrt jeho přítele a ostatních vládců Valionu. Něco, co s dosavadním koloběhem válek mezi lidmi a orky nemělo pražádného srovnání. Viděl nastoupené legie orků i podivný černý ovál, který rostl kdesi na nekonečné planině. Cítil, že je to brána kamsi dál za hranice tohoto světa. Nekonečná temnota mu však zabraňovala zjistit více.

„Bude válka,“ pronesl po chvíli.

„Nic nového,“ odvětil půlelf, ale Dargar zavrtěl hlavou. „Co tím myslíš?“ podivil se Ragnar, který Dargarovu gestu nerozuměl.

„Jen to cítím,“ odvětil Dargar bezradně a ztěžka se nadechl. „Mnoho lidí zemře,“ dodal.

*    *    *

Slunce bylo na samém vrcholu a geronský princ si chránil dlaní zrak při pohledu na letícího sokola, vypuštěného před několika okamžiky lovčími. Na obloze však žádní jiní ptáci nebyli, a tak se dravec začal rozhlížet po polích. Ludvík odvrátil zrak a zahleděl se do vzdáleného lesa. Nehledal nic konkrétního, jen bez cíle hleděl a přemýšlel nad tím, proč otec nechtěl, aby jej následoval do Tornilu.

Z jeho zamyšlení ho vyrušil křik lovčích, když jejich miláček ulovil jiného opeřence, osamoceně poletujícího tyrkysovou modří. Na pískání sokolníků se dravec i s čerstvou kořistí snesl do pole, kde ji začal trhat ostrým zobákem.

Ludvík měl zálibu v těchto vzdušných bojích, ale nyní v tom neshledal nic, co by mu mohlo pozvednout náladu. Připadal si zbytečný, vyčkávající v řadě, aby zaplnil trůn, až se jeho otec rozhodne, že čas nadešel, pokud k takovému rozhodnutí vůbec někdy dospěje. Dokonce nemohl velet svému městu nebo území jako jeho mladší bratr Marián, který spravoval severní Nardon. Připadal si nepotřebný a ani úcta, kterou k němu chovali ostatní, ho nepřesvědčovala o opaku.

„Podívejte, princi!“ zvolal jeden z mužů, kterému na dlani spočívalo malé dřívko.

Až když lovčí přišel blíže, rozpoznal, co to ve skutečnosti je. Natáhl ruku a vzal drobný předmět z dlaně. Byla to umně vyrobená tuba, skrývající ve svém nitru depeši.

Ludvík jej začal rozvinovat. Muselo to být důležité, když někdo místo poslů vyslal vzácného holuba.

Dosud klidná až apatická tvář geronského prince potemněla pod tíhou zprávy, která sdělovala, že jeho otec byl společně s králem a ostatními vévody zavražděn. Narvilská pevnost odolávala těžkým útokům a Tornil k ní vyslal všechny armády, které s sebou vévodové přitáhli.

„Bože!“ hlesl Ludvík těsně předtím, než začal zprávu číst podruhé.

Možná kdyby pod ní nebyl podpis hraběte z Nerganu, nevěřil by její platnosti. Sevřel depeši a bez jakéhokoliv vysvětlování pobídl svého hnědáka k běhu.

Situace byla horší, než se domníval.

Zpráva o smrti jeho otce byla potvrzena dalšími holuby, které nerganský hrabě pro jistotu vyslal. Navíc do Geronu přilétl ze severu další holub, vyslaný Mariánem. Jeho mladší bratr žádal o pomoc, neboť geronské loďstvo nedokázalo zabránit neočekávané invazi orčích vorů na severním pobřeží. Početné tlupy zelenokožců zaplavily většinu držav a začaly se rozpínat ve vnitrozemí.

Ludvík stál vedle trůnu a sledoval zamlklé tváře dvořanů, kteří pro jeho matku neměli mnoho rad. Ani on nevěděl, jak jí ulevit od smutku, který byl z její tváře patrný. I on pociťoval bolest, byť si se svým otcem v mnohém nerozuměl. Byl spíše po matce, a to nejen vzhledem. Přesto ho způsob, kterým jeho otec přišel o život, nenechával klidným. Do Tornilu však vyjet nemohl. Nyní bylo potřeba, aby s armádou vyrazil na sever, neboť jeho bratr žádal pomoc. Navíc podle depeší, které do Geronu přicházely, byla situace daleko vážnější, než vypověděly první zprávy.

„To je vše? Nikdo jiný už nemůže postrádat jediný oddíl?“ pronesla Verona v překvapení nad chabým počtem vojáků, které jí nabízeli její spojenci.

Dobře věděla, že mnozí disponují daleko většími armádami, než byli nyní ochotni přiznat. Jejich mlčení a mírné vrtění hlavou ji však mělo přesvědčit, že tomu tak není. Chtěla se několika z nich přímo zeptat, ale rozmyslila si to. Kdyby je nyní veřejně osočila, ničím by si nepomohla a možná by jí přibyly další starosti. Přešla jejich lež beze slov a pohlédla na Ludvíka.

„Do tří dnů vyrazíš na sever,“ pronesla a gestem naznačila, že by si přála zůstat sama.

Přítomní šlechtici se po zdvořilé úkloně odporoučeli do přilehlých sálů, kde zahájili diskusi nad tragédií, která postihla vévodství.

*    *    *

Verona seděla na trůnu v osiřelém sále a sledovala vzdálený obraz svého muže. Přestože k němu nikdy necítila cit, který ostatní nazývají láskou, nyní pociťovala lítost nad jeho smrtí. Neduhy mládí odvál čas a nakonec se stal dobrým mužem, na kterého se mohla v mnoha ohledech spolehnout.

Z jejího rozjímání ji vyrušily kroky komořího Nadala, jenž za sebou zavíral dveře.

Mlčky dospěl až k trůnu a se zamyšleným pohledem sledoval smutnou tvář své paní.

„Smuteční praporce už jsou vyvěšeny,“ pronesl po chvíli ticha.

Verona přikývla a ztěžka se nadechla.

„Co si o tom všem myslíš, Nadale?“

Komoří, překvapen její otázkou, se na delší dobu zamyslel, přičemž snad nevědomky stále vrtěl hlavou.

„Je to těžké, má paní,“ pronesl, když jí konečně pohlédl do očí. „Obávám se, že vojsko, se kterým táhne princ Ludvík na sever, nebude stačit,“ dodal váhavým hlasem.

Verona k němu hleděla a přemýšlela. Dobře věděla, že i její manžel dal často na radu a úsudek tohoto starého muže, jehož rod sloužil geronským pánům odnepaměti.

„Proč si to myslíš?“ zeptala se možná trochu překvapeně.

„Pokud invazi orků nezabránilo ani loďstvo hraběte Sernada, ani armády barona Valera a hraběte Nižbora, pak je síla nepřátel větší, než dokázalo popsat těch několik řádek v depeši, kterou nám poslal hrabě Lankroun. Proto se obávám, že čtyři tisíce mužů dokáží pouze zdržet postup orků, nikoliv mu zabránit, nebo je dokonce obrátit na útěk.“

Verona nevěděla, co na to říci. Ač si přála, aby se komoří mýlil, cítila logiku v jeho slovech. Ani on nemohl říci, že je to pravda, ale o tu nyní nešlo. Věděla, že pokud Ludvík s Mariánem nedokáží zamezit postupu orčích tlup, zhasne tak poslední šance na obranu geronských držav. Na pomoc od Tornilu mohla zapomenout. Karamil, správce Tornilu, poslal veškeré vojsko k Narvilu a ostatní spojenci nedisponovali větším počtem armád, neboť o bezpečnost geronských lén se staralo vždy vévodství.

Vstala a sestoupila z trůnu.

Zamyšlena chvíli přecházela sálem, než se zastavila a pohlédla na komořího, který ji celou dobu mlčky sledoval.

„Nevím, co mám dělat,“ pronesla bezradně.

Nadal přikývl. Byla to těžká situace a on sám nad tím přemýšlel už od chvíle, kdy přilétl ze severu holub z druhou depeší.

„Nikdy jsem si nemyslel, že budeme vystaveni takovému nebezpečí,“ pronesl úvodem a poškrábal se na bradě. „Bojím se, že nás jakákoliv chyba nebo podcenění může stát vše,“ dodal a s vážnou tváři pohlédl k vévodkyni. „Vím, že by s tím vévoda nikdy nesouhlasil, ale myslím, že nám nic jiného nezbývá,“ pronesl s nejistým hlasem při zamyšlení nad slovy, která byl připraven pronést. „Jediným, kdo nám může skutečně pomoci, je …,“ Nadal se odmlčel a snad omluvně pohlédl k vévodkyni, „kentský princ.“

Verona při vyslovení tohoto jména zpozorněla. Dávný příběh, který ji spojoval s kentským vévodou, byl minulostí, avšak nevyřčené nepřátelství mezi Kentem a Geronem bylo trpkou pravdou a nyní by to měla být ona, kdo jako už mnohdy v životě, sklopí hlavu. Věděla, že Nadal má pravdu, a pokud nebude schopna požádat východního souseda o pomoc, byť by ji to stálo jakkoliv velké ponížení, může geronské panství zachvátit nekontrolovatelná válka.

„Přeci musí být někdo další, kdo nám může pomoci!“ pronesla v poslední naději.

Nadal však zavrtěl hlavou.

„A co šlechta, která nám je povinována a za mnohé zavázána?“ tázala se svého rádce.

„Všichni, co mohli, už vyjeli s princem Ludvíkem na sever. Ostatní nedisponují takovým vojskem, které by mohlo zaručit, že princové dokáží udržet naše severní državy,“ pronesl komoří zkroušeně, neboť i on si dobře uvědomoval, co to znamená.

Nepamatoval, že by Geron někdy potřeboval jakoukoliv pomoc, natož pak od východní šlechty.

„Takže je to naše jediná naděje?“ zeptala se zklamaně.

„Ano, paní,“ odvětil Nadal.

Verona se pomalu nadechla, aby zvládla vyslovit těžké rozhodnutí, ke kterému dospěla.

„Pokud není jiné volby, pak se připrav na cestu. Pojedeš do Kentu, kde mým jménem požádáš prince o pomoc,“ pronesla pomalu, vážíc každé slovo.

„Rozumím, má paní,“ odvětil Nadal, „ale myslím, že byste do Kentu měla jet vy.“

„Proč myslíš?“

„Vyslání obyčejného posla při prosbě o takovou pomoc by mohlo být považováno za projev nedostatečné úcty, nebo dokonce za urážku. Domnívám se, že tato výjimečná situace žádá výjimečného vyslance,“ namítl Nadal.

Verona přikývla. Komoří měl opět pravdu. Ona však nemohla opustit Geron a vystavit ho bezvládí. Napadla ji jen jediná možnost a tou byla Karolína. Možná právě ona dokáže přesvědčit mladého prince, aby v době smutku pomohl svým sousedům, se kterými byl jeho otec ve křížku. Jen doufala, že již bude o smrti svého otce zpraven a že její dcera nebude poslem špatných zpráv.

„Dobře,“ souhlasila nakonec vévodkyně. „Vyšlu Karolínu. Přesto se připrav! Budeš jí průvodcem a rádcem,“ dodala a pomalými kroky se vrátila na trůn.

„Nevím, jestli je to rozumné, paní,“ namítl Nadal. „Princezna nemá mnoho zkušeností a obávám se, že v tomto případě bude zapotřebí obratného řečníka,“ dodal s neskrývanou obavou.

„Právě od toho tam budeš ty,“ odvětila vévodkyně a gestem naznačila, že rozprava je u konce.

Zamyšlený Nadal několikrát přikývl, než se uklonil a otočil, aby co nejdříve zařídil mnoho věcí ohledně příprav diplomatické mise.

*    *    *

Pršelo. Šimon sledoval šedou oblohu, z které nepřestávaly padat proudy deště, a vzpomínal na svého otce. Na okamžiky jejich posledního setkání, kdy se s ním loučil jako provinilec, který zklamal jeho důvěru. Jak by chtěl vrátit čas a napravit své konání, nebo otce varovat a odradit ho od cesty do Tornilu. Nic z toho však neuměl a ani půlelfové nebo Dargar čas vrátit nedokázali. Kapky deště dopadaly na jeho tvář, aby se smísily se slzami, kterým nedokázal zabránit. Sledoval neměnné nebe a sám sebe se ptal, zda ho slyší ten nahoře. Cítil, že odpověď nedostane, přesto doufal, vlastně prosil, aby se jeho otci dostalo přivítání, které si nepochybně zaslouží.

Vstal a otřel si tváře. Vzhlédl ještě naposledy vzhůru, než opustil zahradu a vrátil se zpět do paláce.

Stál tiše za dveřmi své sestry a poslouchal její pláč. Nakonec otevřel, aby spatřil její zarudlé oči a chvějící se tělo. Přišel k ní a objal ji ve snaze zmírnit její bolest. Plakala ještě více než předtím a on nenalezl jediné slovo, kterým by ji utěšil. Pouze ji pevněji sevřel a zabořil hlavu do jejích vlasů, aby skryl, že pláče i on.

Celý den nestál za nic. Teprve až k večeru se přestal bez cíle toulat palácem a usadil se v jednom z křesel audienčního sálu. Sledoval osiřelý trůn a snažil se vybavit si mohutnou postavu, která na něm doposud sedávala. Z jeho zasnění ho vyrušily něčí kroky.

Ohlédl se, aby spatřil vysokou Ragnarovu postavu.

„Neruším?“ zeptal se půlelf.

Šimon zavrtěl hlavou a ztěžka si oddechl.

„Ty nikdy nerušíš,“ odvětil a obrátil zrak zpět k trůnu.

Ragnar si sedl vedle Šimona a bez dalších slov hleděl na jeho mladou tvář, která zkameněla smutkem.

„Když si smrt přišla pro mé rodiče, bolelo to. Moc to bolelo. Přesto bolest odnesl čas a mně zbylo jen mnoho pěkných vzpomínek. Začal jsem si myslet, že až ta bolest dorazí příště, bude slabší. Ale není. Pokaždé, když odejde někdo, kdo měl v mém životě místo, a mnoho takových není, je mi těžko,“ pronesl Ragnar.

Šimon se k němu otočil a několikrát přikývl. Vlastně si ani nedokázal představit, s kolika lidmi už se Ragnar za svůj život musel rozloučit.

„Přes všechnu tu bolest musíš v sobě najít sílu a nepropadnout chmurným náladám a beznaději. Věř, že vím, o čem mluvím. Viděl jsem řadu lidí, které osud zatáhl na samé dno, a přesto bojovali a dokázali si najít cestu, byť se zdálo, že nemají nejmenší šanci. Naopak jiní podlehli a jejich mysl se zcela uzavřela,“ pravil Ragnar a sledoval Šimonův lesklý pohled.

„Nepoddávám se bolesti,“ zavrtěl Šimon nesouhlasně hlavou, „jen mne mrzí, že jsem ho zklamal.“

„Kdybys ho zklamal a on tě zavrhnul, jak si myslíš, nikdy by nepožádal Larpa, aby tě našel. Měl o tebe starost a tu mají jen ti, kterým na nás skutečně záleží,“ odvětil Ragnar.

„Přesto jsem se nezachoval tak, jak si přál,“ namítl Šimon.

„Důležité bude, jak se zachováš nyní. Zda mu dokážeš, že jeho důvěra v tebe byla opodstatněná, nebo zda dáš za pravdu těm, kteří v tobě vidí jen nerozvážného synka vlivného šlechtice.“

Šimon opět jen těžce vzdychl.

„A nejen tvůj lid nyní bude potřebovat, abys byl silný,“ dodal Ragnar.

„Nejen můj lid?“ zopakoval Šimon nechápavě.

„To, co vypověděl Dargar, je mnohem vážnější, než se zdá, a já o jeho slovech nepochybuji. Pokud tvůj soused nedokáže zatlačit orky zpět do moře, dostanou se do vnitrozemí a bude jen otázkou času, kdy překročí hranice tvé země,“ odvětil Ragnar. „Každý voják ti poví, že je lepší útočit na jednu velkou armádu, než honit několik menších, zvlášť když se zatím nalézá na území někoho jiného.“

Šimon mlčel. Jako by nestačila bolest, která sužovala jeho srdce, byl nucen ještě rozhodnout v tak závažné situaci. Nedokázal ani odhadnout, jak by se zachoval jeho otec.

„Ty bys vyjel?“ zeptal se náhle, když si urovnal své myšlenky.

„Určitě,“ pronesl Ragnar rozhodně.

Už dávno nebyl tím, kdo problémy lidí přecházel s nezájmem. Nemohl se tvářit, že se jej netýkají osudy těch, se kterými prožil většinu svého života. S vědomím nebezpečí, které se nedalo srovnat s ničím, co doposud Valion postihlo, chtěl Šimona přesvědčit, aby s ním vytáhl do boje, jak to před tím dělali jeho předci.

„Otec je nesnášel,“ pravil Šimon, který si vzpomenul na několik rozhovorů, ve kterých padlo jméno vévody z Geronu.

„To není zcela tak přesné. Byl ve sporu pouze s vévodou, k těm ostatním žádnou zášť nechoval, spíše naopak. A o geronského vévodu tu přeci nejde,“ upřesnil Ragnar. „Navíc Lukášova zloba vycházející z dávné minulosti se nijak nedala srovnat s nenávistí, kterou cítil k orkům stejně jako kterýkoliv jiný člověk nebo půlelf.“

„Co když opět zklamu?“ zeptal se Šimon. „Ještě nikdy jsem armádě nevelel,“ dodal s obavou.

„Nepojedeš sám. Jakmile rozhlásíme, že připravuješ tažení, přidají se všichni. A my budeme s tebou,“ snažil se ho uklidnit Ragnar.

„Pro mnohé jsem jen vrtošivé dítě, co si vždy dělalo jen to, co si umanulo,“ namítl Šimon a nedůvěřivě zavrtěl hlavou.

„Jsi především Lukášův syn a věř, že nejen můj meč srazí hlavu každému, kdo na to nebude pamatovat,“ pronesl Ragnar rozhodně.

Šimon mu pohlédl do očí.

Spatřil v nich oheň, kterému Ragnar nedával příliš volnosti. Většinou své pocity skrýval. Šimon z něj vycítil upřímnost, která mu dodávala sil a odhodlání k těžkému rozhodnutí.

„Vím, že se za mne otec mnohdy styděl,“ pronesl náhle. „Vždy jsem se ho snažil přesvědčit, že za něco stojím nebo že si dokážu poradit sám, ale nakonec to dopadlo zcela obráceně,“ dodal a jeho tvář zvážněla jak nikdy předtím.

Vstal a učinil několik kroků, než se obrátil na Ragnara.

„Dám na tvou radu a vyjedu,“ pronesl tiše, „a doufám, že se za mne otec nebude muset tam nahoře stydět.“

„Styděl by se, kdybys nečinně seděl a sledoval, jak orci pustoší království,“ odvětil Ragnar s úlevou.

Šimon neodpověděl. Jen neznatelně přikývl v naději.

*    *    *

Šimon kráčel chodbou k audienčnímu sálu a přemýšlel. Ještě nevstřebal smutek z otcovy smrti a již ho čekalo diplomatické jednání se zástupci geronského vévodství. Byl překvapen, když mu sdělili, kdo je v čele vyslanců.

Sluha mu otevřel dveře a on vstoupil do malého sálu, kde stála ve společnosti staršího muže hubená postava drobné dívky zahalené v rudém plášti.

„Vítám vás v Kentu, princezno,“ pozdravil, jakmile za ním sluha zavřel dveře.

Už málem zapomněl na její krásnou tvář a líbezný úsměv, který pod tíhou poslání kamsi zmizel.

„Znám vaši tvář,“ odvětila Karolína s překvapením.

„Ano,“ potvrdil Šimon, „z nedávného turnaje.“

Nemohl popřít, že ho princeznina paměť potěšila. Přesto jeho tvář zůstala bez odezvy a odrážela stále trvající smutek.

„Žádali jsme o přijetí u kentského vévody,“ pronesl Nadal, který byl přítomností rytíře, jak usoudil podle kožené cestovní zbroje, překvapen.

„Vévoda byl zavražděn,“ odvětil Šimon s kamennou tváří a pokleslým hlasem, neboť mu vyslancova slova připomněla jeho otce.

„Mysleli jsme tím mladého prince, pokud ještě nebyl korunován,“ odvětila Karolína, když vycítila, že slova jejího rádce byla nešťastně volená.

Šimon přikývl. Korunován ještě nebyl, neboť oficiální zpráva o úmrtí jeho otce dorazila do Kentu teprve před několika dny. Dargar měl naprostou pravdu a návštěva geronských vyslanců jen dokazovala, že se nemýlil ani v tom ostatním.

„Co tak naléhavého přivedlo geronskou princeznu do Kentu?“ zeptal se Šimon přímo, byť znal skutečný důvod.

„Prosba o pomoc,“ odvětila Karolína.

„O pomoc?“ podivil se Šimon. „Odkdy potřebuje Geron, nejvlivnější vévodství Valionu, pomoc od někoho jiného?“

„Naše situace je velmi vážná, proto jsme zde, abychom požádali o pomoc,“ vstoupil do hovoru Nadal.

„O jakou pomoc?“ nenechal se Šimon odbýt.

Nadal mlčel, neboť mu přišlo ponižující sdělovat tak citlivou záležitost jednomu z vévodových rytířů. Nechtěl však své rozhořčení pronést nahlas, neboť by nerad své hostitele jakkoliv urazil.

„Naše území napadli orci a má matka se obává, že obrana, kterou jsme vystavěli na severu, nebude stačit,“ pronesla Karolína. „Proto jsme zde, abychom tvého pána požádali o vojenskou pomoc.“

Šimon neodpověděl. O důvodu, který geronské vyslance přivedl do Kentu, věděl dávno předtím, než překročili hranice jeho panství. Spíše byl překvapen tím, za koho ho oba vyslanci mají. Ale mohl si za to sám. Pouze sklízel plody, které sám zasel.

Zavrtěl hlavou a pohlédl k mlčícímu Nadalovi.

„Kolik kentských vojáků by mělo zachránit geronské vévodství?“

„Podle posledních zpráv čelí naše armáda trojnásobné přesile,“ odvětil Nadal.

„Kolik?“ dožadoval se Šimon konkrétního počtu.

„To bychom raději sdělili přímo vévodovi,“ odvětil princeznin průvodce.

„Nejméně patnáct tisíc mužů, že?“ vyřkl Šimon, aniž by čekal na odpověď.

Nadal, překvapen rytířovým odhadem, jen rezignovaně přikývl.

„Jdete pozdě,“ odvětil Šimon a nechápavě zavrtěl hlavou. „Pro sjednocení takového počtu mužů je zapotřebí několika týdnů a ty nemáte. Než by naše jednotky dorazily ke geronským hranicím, již by dávno nebylo co zachraňovat.“

Šimonova slova byla tvrdá a bohužel i pravdivá, čehož si byl Nadal dobře vědom a pouze se smutkem sledoval mladistvou tvář rytíře.

„Přijeli jsme nejrychleji, jak to jen šlo,“ pronesl snad na svou obhajobu.

„Prosím, pusťte nás k vašemu pánovi. Dejte nám alespoň šanci osobně jej požádat o pomoc,“ vložila se do rozhovoru Karolína.

Její naléhavý hlas a prosebný pohled přiměl Šimona, aby se uklidnil a přestal se soudem geronských vyslanců, kteří pouze plnili příkazy vévodkyně. Musel uznat, že on by na jejich místě udělal to samé, a přesto by to nestačilo, kdyby nebyl varován Dargarem.

Než stačil odpovědět, ozvalo se zaťukání a do audienční místnosti vstoupil sluha v doprovodu vysokého muže. Nadal ihned věděl, o koho jde. Slyšel o nich mnohé, ale teprve nyní mohl jednoho z nich spatřit na vlastní oči.

„Vše je přichystáno,“ pronesl Larp, když se k němu Šimon otočil.

Šimon přikývl a pohlédl na posmutnělou Karolíninu tvář.

„Bylo mi potěšením Vás opět spatřit, princezno,“ pronesl a mírně se uklonil. „Nyní mne ale omluvte,“ dodal a v doprovodu půlelfa opustil audienční místnost.

Sluha, který zůstal se vzácnými hosty, se zdvořile uklonil a ukázal k protějším dveřím.

„Prosím, následujte mne,“ pronesl a vyšel jako první.

Nadal kráčel společně s princeznou za sluhou v domnění, že budou konečně předvedeni před mladého vévodu. U schodiště však jeho nejistota vyvrcholila a on se osmělil k dotazu.

„Vévoda nás dnes nepřijme?“

Sluha se zastavil a s nechápavým pohledem sledoval vyslance.

„Nerozumím vám, pane?“

Nadal byl zmaten. Pohlédl na princeznu, snad aby se jen ujistil, zda bylo na jeho prosté otázce něco k neporozumění.

„Ptal jsem se, zda nevíte, jestli nás vévoda nebo kentský princ přijme k audienci ještě dnes,“ zopakoval nejistě svůj dotaz.

„Ale vždyť se s vámi před chvílí rozloučil,“ snažil se sluha připomenout okamžik, kterému byl sám svědkem.

Teprve nyní to Nadal pochopil, byť tomu stále nemohl uvěřit.

„Ten mladý muž…, byl vévoda?“ pronesl udiveným hlasem.

„Princ Šimon, pane,“ upřesnil sluha.

„Pak je vše zmařeno,“ vzdechl Nadal a skleslým zrakem pohlédl na Karolínu.

„Prosím, musíme s ním ještě jednou mluvit. Došlo zde k politováníhodnému nedorozumění,“ pronesla princezna prosebně, když si také uvědomila osudný omyl, kterého se dopustili.

Sluha však zavrtěl hlavou.

„Můj pán již s největší pravděpodobností opustil palác.“

„Kam jel?“ zeptala se princezna. „Pokusíme se jej dostihnout.“

„Pochybuji, že by váš kočár dostihl jeho koně,“ zapochyboval sluha.

„Prosím, já s ním musím promluvit,“ hlesla Karolína.

„Nevím, kam přesně jel, ale mohu vás zavést za správcem Kentu, ten by vám snad mohl pomoci,“ pronesl sluha a ukázal na opačný konec chodby.

Správce města seděl za prostorným stolem a cosi sepisoval. Sluha si s ním vyměnil několik slov a poté poodstoupil, aby přenechal další jednání na Adarnovi. Ten se před vzácnými hosty mírně uklonil.

„Co tedy pro vás mohu udělat?“ zeptal se a jeho pohled neopustil ustaranou tvář geronské princezny.

„Potřebuji ještě jednou promluvit s princem,“ odvětila Karolína.

„To už nepůjde, paní. Můj pán právě opustil palác,“ odvětil správce.

„Ano, to jsme slyšeli,“ vstoupil do hovoru Nadal. „Bylo by možné nám sdělit alespoň cíl jeho cesty? Pokusili bychom se ho dostihnout,“ dodal s nadějí, že ještě není vše zmařeno.

„Místo, kam má namířeno, by se vzácné paní nelíbilo,“ odvětil správce. „Princ Šimon jede do Rasporu,“ dodal na upřesněnou, aby uspokojil zvědavost svých hostů.

„Do Rasporu?“ podivil se Nadal při vzpomínce na severní město, které sousedilo s geronskými lény.

„Myslíte, že můj pán nesleduje, co se právě odehrává za hranicemi jeho území? Že pouze se založenými dlaněmi vyčkává, zda se Geronu podaří vytlačit orky zpět do moře?“ namítl správce a sledoval Nadalův strnulý výraz. „Pokud jste přijeli přesvědčit našeho pána, aby vám poskytl vojenskou pomoc, tak vaše mise skončila úspěchem. Stalo by se tak, i kdybyste sem nevážili tak dlouhou cestu. Důvod, proč princ spěchá do Rasponu, je ten, že právě tam čeká početná armáda, se kterou chce vyrazit na západ,“ odvětil správce.

„Patnáct tisíc mužů,“ pronesl Nadal nahlas při vzpomínce na princova slova.

„Váš odhad je mylný,“ odvětil Adarn.

„Kolik?“ zeptala se Karolína.

„Na třicet pět tisíc mužů, paní,“ odvětil správce Kentu.

„Třicet pět tisíc?“ hlesl Nadal.

„Ano,“ přisvědčil Adarn. „Doufejme, že to bude dostatečné,“ dodal s mírnou obavou.

*    *    *

Stmívalo se a černá mračna přinesla další příval studeného deště. Marián, druhý syn geronského vévody, sledoval houfy orků, seskupující se na druhém břehu řeky Valdae. Bylo jich víc než včerejšího dne. Stále další zelenokožci připlouvali z Ebornu, neboť dříve tak oslavované geronské loďstvo nedokázalo jejich primitivní vory zastavit. Možná tomu napomohla silná bouře, která se nad Branským zálivem proháněla již několik týdnů, nebo počet vorů, který všem bral dech i odvahu.

Byly tomu tři týdny, kdy do Geronu vyslal na tucet holubů, ale doposud nepřišla jediná odpověď. Obával se, že se vzdušní poslové stali kořistí jiných dravců a několik poslů, které vyslal na koních, nemohlo přivolat pomoc tak rychle, jak bylo potřeba. A nyní věděl, že dřívější odhady byly nadsazené. Domníval se, že deltu řeky Valdei udrží měsíc, možná dva. Při pohledu na unavené tváře svých mužů ale zvažoval, zda má cenu prolévat krev na tomto bohapustém místě, kde mnozí začínali slábnout pod náporem nemocí, které s sebou orci přitáhli.

V táborech se rozhořely ohně. To bylo také jediné, co alespoň z části odrazovalo orky od nočního útoku. Oni ohňů nepoužívali, nebo si toho Marián zatím nevšiml. Na co také. Jejich kůže byla tlustá, zvyklá na ledové hory tam daleko na severu, a jídlo žrali syrové jako divoká zvířata. Možná právě proto šel z těch primitivních a surových tvorů strach, kterému se každý, kdo proti nim pozvedl zbraň, musel postavit. Někdo se ho snažil umlčet nenávistí, jiný křikem. Byl to ten samý strach, který mužům dodával nejvíce sil, jakmile stanuli tváří v tvář smrti. I Marián už několik takových chvil měl za sebou. Zažil všudypřítomný chlad a chvění samotného nitra, zabraňující logickému myšlení a jakékoliv rozvaze, ponechávající obnažený život pouze pod ochranou toho nejsilnějšího pudu; touze přežít. Věděl, že nebýt mnoha bezejmenných, kteří za něj nastavili štít svých životů, skončil by dávno v žaludku některého zelenokožce.

„Jak jste se rozhodl, pane?“ vyrušil ho známý hlas.

Otočil se, aby spatřil Darmara, vrchního velitele severní armády, ve společnosti ostatních důstojníků.

Marián mlčel.

Sledoval napjaté svaly ve tvářích svých velitelů a přemýšlel. Ještě se nerozhodl. Věděl, že kdyby z Geronu přicházela pomoc, přijely by předsunuté hlídky nebo poslové, aby zjistili situaci. Nikdo ale doposud nedorazil, což znamenalo, že v nejbližších třech dnech nemůže čekat žádný nový oddíl, kterým by doplnil řídnoucí řady vyčerpaných mužů. Odhadoval, že by tři dny ještě dokázal udržet pozice, ale co potom. Orků bude stále přibývat a jeho muži budou klesat pod silou záhadných horeček nebo zbraní nepřátel. Nemůže je nechat napospas vzdálené naději, která je s největší pravděpodobností pouze v jejich mysli. To jediné, co by mohlo ještě zvrátit výsledek této války, je přesun na jiné místo. To ale znamená vzdát se pobřeží a umožnit orkům bezpečné a nikým nerušené vylodění.

Se smutnou tváří přikývl, neboť jiné východisko nenašel.

„Stáhneme se,“ pronesl při pohledu na zelené houfy, odpočívající po dnešních bojích na druhém břehu řeky.

Darman souhlasně přikyvoval, byť ani on z toho neměl radost. Přesto byl přesvědčen, že zde již mnoho vykonat nemohou. Pouze by na krátkou dobu zdrželi nepřátele, kteří by je nakonec udolali.

„Kdy?“ zeptal se.

„Zítra v noci,“ odvětil Marián. „Necháme zde stany a zapálené strážní hranice a pod rouškou noci ustoupíme do Karagashe,“ doplnil.

Darman přikývl a pohlédl na ostatní velitele.

„Slyšeli jste prince! Každý víte, co máte dělat!“

„Myslíte, že přijedou?“ zeptal se Darman, když se velitelé rozešli ke svým oddílům.

Marián chvíli mlčel a hleděl kamsi k jihu, daleko za harlenský les.

„Ludvík určitě dorazí,“ odvětil s přesvědčením.

Otázkou však bylo, kdy a zda jeho pomoc bude stačit. Dobře věděl, že většinu geronského vojska s sebou odvedl otec, který jel na příkaz krále do Tornilu a pak pravděpodobně dále na Narvil. Vlastně především proto jej nynější útok orků tak překvapil. Měl za to, že právě oni se budou muset bránit někde na jihu Ebornu a na nic jiného jim nezbydou síly ani čas. Rozsah jejich invaze na severním pobřeží ho však varoval, že se něco muselo stát. Ale co? Mír byl tak dlouhý, že se mohli opět přemnožit. Možná i oni delší dobu plánovali novou válku. Náhoda tomu snad chtěla, aby se obě strany střetly připraveny vyřešit s konečnou platností otázku vlády nad anornským územím.

Den utekl rychleji než kdy jindy. Orci se ještě stále v bezpečné vzdálenosti od dostřelu těžkých vrhačů vzpamatovávali z minulé bitvy.

„Vše je připraveno, princi. Pěší oddíly vyrazí s prvními hvězdami a v půli noci opustí tábor jízdy,“ zahlásil Gernald, Darmanův pobočník.

„Byli do Karagashe vysláni poslové, aby se pevnost připravila na náš příjezd?“ zeptal se Marián.

„Ano, pane,“ odvětil Gernald.

Marián přikývl.

„Nechť muži naposledy zapálí strážní hranice!“ rozkázal a odebral se zkontrolovat poslední přípravy k ústupu.

*    *    *

Dusot těžkých koní a břinkot zbroje nejbližších jezdců bylo to jediné, co Ludvík slyšel. Podle posledních zpráv, které doručili poslové, věděl, že se jeho bratr pod náporem orčích hord stáhnul do Karagashe, velké pevnosti, kterou nechal zbudovat jejich praděd, když ovládnul část severních území. Mrzelo jej, že se bratrově armádě nepodařilo udržet pozice u řeky Valdae, odkud by mohli pokračovat s útoky na pobřeží, což v plném důsledku znamenalo také ztrátu mnoha vesnic a menších měst, která se na severu nacházela.

„Půl dne před námi je Karagash,“ pronesl jeden z rytířů, když Ludvík nechal zastavit, aby si muži znavení pochodem odpočinuli.

Ludvík jen přikývl, neboť kraj u Aserských hvozdů dobře znal.

Seděl v trávě a sledoval armádu, kterou v nouzi dokázal posbírat. Ještě nyní v něm plály plameny vzteku nad mnohými šlechtici, kteří mu pomoc odmítli. Znal dobře jejich možnosti, vytáčky i námitky, kterými argumentovali, ale nedokázaly jej přesvědčit o jejich pravdě. Jeho otec vždy vyslyšel jejich prosby a nyní, když byl po smrti, na své dluhy vůči geronskému trůnu tak snadno zapomínali. Se smrtí krále se změnilo více, než si Ludvík myslel. Krom nové války s orky, kteří překročili práh Valionu, zde visela další bouře, která bude rozpoutána, aby přinesla změnu v rozložení moci a vlivu v království. A ani Geron se netajil tím, že bude prosazovat nárok na uvolněný trůn, neboť jeho moc i pokrevní spojení s rodem zesnulého krále jej k tomu předurčovaly. To ale přinesou teprve další dny, pokud se podaří zabránit nové invazi orků.

„Jaký máš plán?“ zeptal se Filip Jarnarský, hrabě z Maranou, který jako jeden z mála vytáhl s celou svou armádou.

„Nejprve navštívím bratra a zjistím, jak si stojí. Teprve s ním se poradím o nejvhodnějším útoku,“ odvětil Ludvík, který už nad tím déle přemýšlel.

„Karagash je ale v obležení,“ namítl mladý hrabě, vědom si neutěšené situace severní geronské armády.

„Vím, Filipe, to vím,“ odvětil Ludvík, „ale přesto uvidíš, že se to podaří,“ dodal s trochou tajemnosti.

„Okolí pevnosti bude jistě dobře střeženo,“ pokračoval Filip ve svých obavách.

„To jistě ano,“ souhlasil Ludvík, „ale nezapomeň, že Karagash není obyčejným hradem. O tom se ale brzy dozvíš,“ dodal a vstal, neboť pauza na oddych byla dostatečná.

Armáda se dala do pohybu.

Až do setmění postupovala mírně kopcovitou krajinou, než dorazila do údolí, kterým protékala říčka Losina. Za dalším kopcem se nacházela Karagashská planina, v jejímž středu stála pevnost.

Z dálky mohlo toto místo připomínat rozlehlé, vysokými hradbami obehnané město. Byl to však klam, neboť za mohutnými zdmi se nacházela pouze rozlehlá citadela, kasárna a stáje pro početnou posádku. Ještě před několika lety byla pevnost významným politickým i strategickým místem, neboť střežila severní hranice geronského území. Po ovládnutí severního pobřeží však ztratila na významu a nyní byla využívána pro výcvik nových vojáků.

„Právě akorát,“ pronesl Ludvík při pohledu na bílý měsíc, který ani nevyčkal, až slunce opustí oblohu.

„Jsme připraveni, pane,“ zahlásil Mareval, velitel osobní stráže.

Princ přikývl a pohlédl na Filipa. „Nyní spatříš tajemství Karagashe,“ pronesl a pobídl koně ke klusu.

Dvanáct jezdců se řítilo podél kopce k Lunerskému hvozdu. Ludvík nechal v úžině mezi dvěma kopci zastavit, aby pohlédl směrem k hrdé pevnosti. Pod posledními paprsky slunce spatřili nepřeberné houfy orků zabírajících okolí.

„Je jich jako much,“ pronesl Mareval s nelibostí.

„To je,“ přikývl Ludvík.

Nyní pochopil, proč se jeho bratr musel stáhnout. Jen doufal, že neutrpěl mnoho ztrát a on nalezne v pevnosti dost vojáků pro nový útok. Jen ten mohl zatlačit orky zpět na sever. To však nebude vše. Už nyní k němu přicházely zprávy o početných hordách, které se odtrhly od hlavního voje a pustoší okolní vesnice. Hon na ně však nebude započat dříve, než se podaří rozprášit armády kolem Karagashe.

„Musíme dál,“ pronesl záhy a vyrazil vpřed.

Byl prvním, kdo slezl z koně. Uvázal jej na okraji hvozdu z odvrácené strany karagashské planiny.

„Dále půjdeme pěšky,“ pronesl, neboť nechtěl, aby koně přilákali něčí pozornost.

Muži jej se smíšenými pocity následovali. Nikdo z nich nevěděl, kam je princ vede. Právě proto sledovali jeho kroky se zvědavostí a s obavou zároveň, neboť si až bytostně uvědomovali blízkou přítomnost nepřátel.

Ludvík se prodíral hustým porostem, až dospěl k hledanému místu.

„Připravte pochodně,“ pronesl k Marevalovi a jako první vstoupil do ústí malé jeskyně.

Plameny loučí osvětlovaly úzkou tesanou chodbu pokračující do nitra skal. Ludvík se otočil ke svým mužům a převzal od velitele pochodeň.

„Tato štola vede do pevnosti,“ pronesl a vykročil vpřed.

Chlad, vlhkost a  kluzká jílovitá zem znepříjemňovala družině cestu. Nikdo ovšem nepochyboval, že po povrchu by to bylo o mnoho obtížnější. Filip si představoval, kolik orků tam někde nad ním odpočívá před dalšími útoky. Sám o této tajné chodbě neměl nejmenší ponětí, byť v Karagashi už několikrát byl.

Na konci chodby družinu přivítala masivní mříž.

„Otočte se!“ rozkázal Ludvík a vyčkal, až všichni uposlechnou jeho rozkaz.

Poté se přitočil ke stěně a začal rukou šátrat po reliéfu, znázorňujícím symbol letícího dravce. Jakmile nalezl ten správný výčnělek, zatlačil na něj a mříž se pohnula.

„Je otevřeno,“ pronesl a vstoupil do zděné chodby, která byla součástí karagashských sklepů.

Temná chodba, vyprázdněné sklepy a zbytky okruží sudů ležících na zemi byly to první, co Ludvíka přivítalo.

„Došly jim zásoby jídla, pane,“ pronesl jeden z mužů.

„Stejně tak i dřevo, když muselo dojít i na sudy,“ dodal další.

Ludvík jen přikývl a se smíšenými pocity přidal do kroku.

Hlavní dveře do sklepení nebyly zavřeny. Ostatně už tu nezbylo nic, co by měly ochraňovat. Ludvík vyšel na nádvoří, kde seděl muž opřený o stěnu a s mírným úlekem sledoval nečekané hosty.

„Kde najdu prince Mariána?“ zeptal se Ludvík.

„Tam, pane,“ odvětil voják chraplavým hlasem a ukázal na nejvyšší věž pevnosti.

Ludvík přikývl. Teprve nyní si všiml oroseného čela a nepřítomných očí vojáka, které k němu hleděly.

„Je nemocný, pane,“ odvětil Mareval, snad aby omluvil nevhodné vojákovo chování.

Ludvík ho gestem uklidnil, že nečeká, až voják vstane a zasalutuje, a rychlým krokem pokračoval přes nádvoří. Podobných mužů spatřil hned několik. Za zdmi hlavní pevnosti pak slyšel výkřiky velitelů, formující nové stráže před hradbami.

U vstupu do citadely stála skutečná stráž. Zkříženými sudlicemi dávala najevo, že dovnitř nemíní vpustit každého.

„Nepoznáte svého pána?!“ křikl Mareval.

Strážní pohlédli na Ludvíka a jejich paže mu pomalu uvolnily cestu.

„Omlouváme se, Výsosti. Nečekali jsme takovou návštěvu,“ pronesl omluvně jeden z nich.

„Hledáme prince Mariána,“ sdělil Mareval.

„Princ je chorý,“ odvětil strážce.

„Nemocný?“ podivil se Ludvík.

„Ano, Vaše Výsosti,“ přisvědčil strážce kývnutím.

„Co mu je?“ zeptal se Ludvík s obavou.

„Nevím, pane. Vyhledejte vrchního velitele, ten vám jistě řekne víc. Naleznete ho v hlavním sále,“ dodal strážce.

Ludvík prošel kolem stráží a pokračoval k hlavnímu sálu.

„Nemocný?“ opakoval tiše.

Z toho, co v pevnosti doposud viděl, neměl dobrý pocit. Čekal odhodlané a bojechtivé obránce, s kterými by mohl počítat při novém útoku, ale nyní spíše směřoval myšlenky k nemoci, kterou údajně trpěl i  jeho bratr. Byl to zánět v ráně utržené v boji, nebo choroba, kterou trpěli muži na nádvoří? Ani jedno by v současné situaci nebylo dobré.

Jako první vstoupil do sálu, kde posedávalo u kulatého stolu několik mužů. Špinaví, strhaní a v rozedraných tunikách projednávali postup obrany nadcházejících dnů. Nebýt známých tváří, myslel by, že zde namísto šlechticů a velitelů severních vojsk sedí jen spolek pobudů.

Darman byl první, kdo si všiml nečekaných hostů a zároveň jako první rozpoznal Ludvíkovu tvář.

„Výsosti!?“ vyřkl s údivem.

„Kde je Marián?“ zeptal se Ludvík bez otálení.

„Odpočívá, pane,“ odvětil Darman.

„Slyšel jsem, že je nemocný,“ pronesl Ludvík s ustaranou tváří.

„Ano, Výsosti,“ přiznal Darman skleslým hlasem.

„Je to vážné?“

Darman neznatelně přikývl.

„Zaveďte mne k němu,“ odvětil Ludvík odhodlaně.

„Je to nakažlivá nemoc, pane,“ odvětil Darman ustaraně.

„Zaveďte mne k němu,“ zopakoval neústupně Ludvík.

Byl si dobře vědom rizika, ale přesto byl ochotný je podstoupit. Jednalo se o jeho bratra a to šly všechny zábrany stranou.

Darman sledoval princovu vážnou tvář a rezignovaně přikývl.

„Pojďte za mnou, Výsosti.“

„Zůstaňte zde,“ pronesl Ludvík ke svému doprovodu a následoval Darmana do chodby vedoucí ke schodišti.

Bez dalšího slova stoupali ke konci schodiště, kde Darman přistoupil ke dveřím.

„Raději si dejte přes ústa a nos nějakou látku, pane,“ pronesl a sám si na tvář přiložil špinavý kus hadru.

U jedné ze stěn byla položena pryčna vystlaná polštáři se slámou, na nichž ležel vyčerpaný muž.

Ludvíkovi se sevřelo srdce při pohledu na svého bratra.

„Mariáne,“ hlesl.

Marián otočil tvář a jeho nepřítomný pohled směřoval k novým příchozím.

„Ludvíku,“ odvětil tichým a chraplavým hlasem.

Ludvík k němu pokleknul. Na rameni ucítil Darmanovu ruku, jejíž pevný stisk varoval před bližším kontaktem.

„Jak ti je?“ zeptal se s těžkým srdcem.

„Není to nejlepší,“ odvětil Marián a odkašlal si.

„Buď silný,“ pronesl Ludvík, „nechám k tobě poslat ranhojiče,“ dodal a pokusil se o úsměv.

Marián však zavrtěl hlavou.

„Všichni umřeli,“ odvětil a hlavou pokynul ke dveřím. „Raději běž a drž se dál od tohoto místa. Mně už nemůžeš pomoci,“ dodal a v jeho očích se objevil lesk.

„Takhle nemluv!“ okřikl ho Ludvík.

Byl připraven sdělit mu smutné zprávy, které dorazily z Tornilu, ale nyní nemohl. Se smutkem sledoval bratrovo orosené čelo zmítané horečkou a nevěděl, jak mu pomoci. Slyšel o nemocech, které orci roznášejí, ale nikdy si neuvědomil, že by proti nim musel bojovat.

„Běž,“ pronesl Marián, když spatřil rozpačitou tvář svého bratra.

Ludvík pomalu vstal.

„Vydrž, přijdu si pro tebe,“ dodal a otočil se k odchodu.

Marián mu neodpověděl. Jen zavřel oči, aby mu spánek dodal nových sil.

Ludvík počkal, až Darman zavře dveře, a bezmocně se opřel o chladnou kamennou stěnu.

„Jak dlouho je v tomto stavu?“ zeptal se zkroušeně.

„První větší příznaky se u něj projevily před osmi dny,“ odvětil Darman.

„Co to je za nemoc?“

Darman zavrtěl hlavou.

„Nevíme, pane. Bere sílu a nakonec i mysl,“ přiznal rezignovaně.

„Kolik máte nakažených mužů?“ zeptal se Ludvík.

„Skoro třetinu,“ odvětil Darman. „Než jsme zjistili, že únava mužů nespočívá v náročných bojích, ale v této nemoci, nakazilo se mnoho vojáků,“ dodal skleslým hlasem.

Ludvík jen přikývl a pomalými kroky sestupoval dolů.

Vlastně to tušil hned, jakmile spatřil Mariána. Okamžitě si vzpomenul na muže na nádvoří, a pokud se u jeho bratra projevila nemoc před osmi dny, možná se u ostatních projeví každým dnem. Darmana nevyjímaje. Možná proto si stále přidržoval šátek před ústy, i když se vrátili do hlavního sálu, kde na něj čekali ostatní.

„Jak je Mariánovi?“ zeptal se Filip.

Ludvíkův pohled však říkal, že o tom nechce mluvit.

Přistoupil k nejvzdálenějšímu křeslu a posadil se. Chvíli mlčel a přemýšlel, než pohlédl do tváří ostatních mužů.

„Kolik vašich vojáků můžeme použít k útoku?“

„Máme tu dvanáct set mužů,“ odvětil Darman, „ale pouze osm set je v plné síle.“

„Jen dvanáct set mužů?“ podivil se Ludvík.

Dobře věděl, že jen posádka Karagashe čítala na devět set mužů a celá severní armáda další čtyři tisíce.

„Ano, pane,“ přiznal Darman. „Polovinu mužů jsme ztratili u řeky Valdae a zbytek podlehl nemoci, když jsme se stahovali sem.“

„Nemá cenu déle čekat. Zítra se svou armádou zaútočím. Ať se připraví všichni, kdo ještě dokáží stát a udržet zbraň!“ pronesl Ludvík rozhodně.

„Ale, Výsosti, to je vyšlete na jistou smrt!“ namítl Darman.

„Už se někdo uzdravil, kapitáne?“ zeptal se Ludvík.

„Ne, pane,“ přiznal Darman.

„Takže stejně zemřou. Ať se sami rozhodnou, jestli chtějí zemřít na márách nebo se zbraní v ruce,“ odvětil Ludvík.

„Rozumím, Výsosti,“ přikývl Darman pod krutou pravdou princových slov.

„S východem slunce zahájím útok z jihu. Jakmile se nám podaří strhnout pozornost orků a uvolnit prostranství před hradbami, zahajte útok i vy,“ dodal a vstal.

„Bůh s námi!“ byla jeho poslední slova, než opustil místnost.

*    *    *

Na trávě se srážela ranní rosa, když se s prvními paprsky slunce začala řadit Ludvíkova pěší armáda. Před Lunerský hvozd pochodovaly početné oddíly mužů s meči, kopími a sudlicemi, následované oddíly kardanských střelců. Zvuky trubek přilákaly pozornost hojného počtu orků, do té doby odpočívajících na planině.

Ludvík sledoval pohyb nepřátel, řítících se v malých houfech k lesu. Měl v úmyslu odlákat od pevnosti co největší počet orků, jak slíbil Darmanovi, a doufal, že vrchní velitel severních vojsk nalezne dostatek statečných mužů k útoku, neboť přesila orků byla nepřehlédnutelná.

Zazněl další signál a ve vzduchu se objevilo vržené kamení a střely vyslané z těžkých metačů a samostřílů. Za neustálého vrzání a práskání naolejovaných trámů začaly přípravy k dalším salvám.

Ani slibné ztráty po dobře mířených střelách nijak zvlášť nezpomalily postupující houfy nepřátel. Možná naopak. Se zkracující se vzdáleností a při pomyšlení na další bitvu a čerstvé maso, které už neměly několik dní, nabíraly na rychlosti i řevu.

Ve vzduchu se objevila další salva kamení a těžkých střel.

„Je jich mnoho,“ pronesl Filip při pohledu na blížící se zelenokožce.

Ludvík přikývl.

„Naštěstí neútočí všichni. Mohlo by to být ještě horší,“ pronesl a ukázal na východní stranu pevnosti, kde před hradbami vyčkávala možná nejpočetnější tlupa orků. „Až se i tamti dají do pohybu, bude zle,“ dodal a pohlédl zpět ke svým mužům.

Přední oddíly klečely, aby dopřály střelcům pohled na řítící se nepřátele. Ve vzduchu se ocitla první salva šípů a za neustálého pokřiku velitelů následovala druhá, třetí a čtvrtá.

„Přišel náš čas,“ pronesl Ludvík.

„Povedeme útok kolem západní hradby!“ upřesnil a připravil si jezdecké kopí. „Trubte k útoku!“ křikl a s prvními zvuky trubek pobídl koně vpřed.

Zformovaná linie těžkých jezdců vyrazila proti útočícím orkům.

Křik zraněných i řev mužů, kteří si dodávali odvahy, se mísil s břinkotem zkřížených zbraní. Ludvíkovi se nepodařilo uvolnit kopí z hrudi dalšího orka a musel je upustit. Tasil meč, aby pomohl svému hřebci ze sevření, do kterého se nakrátko dostal. Jezdci prorazili až na druhý konec hordy a pokračovali kolem západní hradby, kde se otočili a připravovali k dalšímu útoku.

Ludvík se ohlížel po ztrátách utrpěných v prvním útoku. S uspokojením pak namířil pohled k hranicím hvozdu, kde právě začal boj.

„Jsou tak hladoví, že se bez rozmyslu ženou vpřed,“ pronesl Filip.

„Oni žádný rozum nemají,“ odvětil Ludvík.

„Zas tolik bych je nepodceňoval,“ namítl Filip.

„Zatrubte signál!“ zvolal Ludvík.

Trubači uposlechli rozkaz a jezdci pobídli koně k novému útoku.

„Bůh s námi,“ pronesl Ludvík a pozvednul meč nad hlavu. „Za Geron!“ křikl a zabodl hřebci ostruhy do slabin.

Jízda vyjela vpřed, aby vlétla do zad houfu orků. Uvolněná brána západní bašty se otevřela a z nitra pevnosti vycházely za doprovodu zvuků trubek a bubnů srovnané oddíly obránců.

Začal boj o Karagash.

*    *    *

Orci vzdorovali více, než si kdokoliv přál. Touha po čerstvém mase je hnala s nekontrolovatelnou zuřivostí do dalších bojů, ani třetí útok Ludvíkovy jízdy nedokázal zvrátit dosavadní průběh bojů a obrátit je na útěk. Společně s ostatními jezdci pak sledoval agresivitu a houževnatost nepřátel, kteří měli daleko k jakémukoliv ústupu. Přesto zatím nedokázali překonat odhodlanost mužů, bránících utvořené obranné formace.

„Na co čekají?“ pronesl tiše při pohledu na početný houf orků v dáli, který obléhal východní hradby bez jakéhokoliv zájmu.

„Možná tuší, že je chceme vylákat co nejdále od pevnosti,“ namítl Filip.

„Nemyslím,“ odvětil Ludvík.

Stejně jako mnozí jiní sázel na nenasytnou chuť zelenokožců po boji a na hlad, kterým už dlouho trpěli. Byl zcela přesvědčen, že s prvním útokem se na ně sesypou všichni orci a on je bude moci s pomocí Darmanových mužů sevřít do smrtelných kleští. Jeho plán se však neshodoval s dosavadním průběhem bojů.

Pohlédl na bojiště a zvažoval, kudy povede čtvrtý útok. Obouruční meče lodajských rytířů si pomalu ale přeci klestily cestu středovým houfem orků a boj u Lunerského hvozdu také začínal vypadat příznivě. Orků ubývalo a zformované oddíly se úspěšně posouvaly krok za krokem blíže k pevnosti.

Ludvík s dalším útokem váhal.

Jeho prvotní úmysl zaútočit na pravé křídlo se rozplynul při pohledu na vzdálený houf zelenokožců, pomalu opouštějící prostranství před východními hradbami. Nesměřoval však k bojové vřavě, nýbrž mizel za severními hradbami.

„Kam směřují?“ podivil se Filip.

„K západní baště,“ odvětil Ludvík.

Byť zatím neviděl jediného zelenokožce, nepochyboval o tom, že právě tam se všichni řítí. Po celou dobu bitvy měl podivné tušení, ale stále nevěděl kvůli čemu. Nyní pochopil i to, co mělo následovat. Proto si přál, aby boj u Lunerského hvozdu zaujal všechny tlupy, čímž by uvolnil okolí pevnosti. Darman by pak mohl se svými muži vpadnout orkům do zad a definitivně zlomit jejich morálku. Nyní však mohl na tento plán zapomenout a začít přemýšlet, jak Darmanovi pomůže.

„Zatrubte k jízdě!“ křikl k trubači.

„Vyrazíme podél východních hradeb a pokusíme se vpadnout orkům do zad,“ pronesl k Filipovi, který na jeho nouzový plán přikývl.

Na nový povel se těžká jízda obloukem vyhnula bojujícím řadám a pokračovala k pevnosti.

Orci překvapili Darmana, jenž se chystal k pochodu k Lunerskému hvozdu. Na poslední chvíli se mu podařilo přeformovat oddíly a připravit se na masivní útok orků. S první ztečí se zároveň zavřela hlavní brána západní bašty.

Nerovný boj vyčerpaných mužů s hladovými orky nabral jasný směr. Darman sledoval nedobrovolný ústup svých jednotek a ohlížel se v naději, že od Lunerského hvozdu přijde potřebná pomoc. Přes houfy zelenokožců však neviděl jediného vojáka, jedinou jednotku, která by v brzké době pomohla jeho mužům.

„Otevřít bránu!“ křikl, vědom si skutečnosti, že jedinou záchranou je opětovný ústup do pevnosti.

Brána však k jeho údivu zůstala zavřena.

„Otevřít bránu!“ křikl znovu, ale muži na hradbách si jeho povelů nevšímali. Se strachem v očích pouze přihlíželi děsivému masakru probíhajícímu přímo pod nimi.

Zaplaven zlostí si skoro nevšiml sílícího křiku a dusotu, než se zpoza severních hradeb vyřítili první jezdci.

„Princ,“ hlesl překvapen při pohledu na černého koně se stříbřitou čabrakou.

Jezdci sklopili těžká kopí a vpadli orkům do zad.

„Za Geron!“ křičel Darman z plných plic.

Už se nezajímal o vojáky, kteří odmítli uposlechnout jeho rozkazu k otevření brány. Svíral jílec meče a spěchal k předním liniím boje, který vzplanul před západními hradbami.

Ludvík už nedokázal donutit koně k dalšímu běhu a uvězněn v houfu zelenokožců nechával promlouvat svůj meč. Z dálky zaslechl zvuky trubek doléhajících z Lunerského hvozdu. Jen na okamžik se odvážil pohlédnout tím směrem, než nastavil obranný kryt proti ostří sekery, aby spatřil, že se jeho mužům podařilo obrátit orky na útěk.

Část orků prchla do okolních lesů, část zamířila k pevnosti, kde vpadli Darmanovým lidem do zad. Přesto bitva u Karagashe netrvala dlouho. Útok druhé těžké jízdy definitivně zlomil odhodlání zelenokožců a ti se dali v naprosté většině na ústup.

„Rozprchli se do lesů, pane,“ pronesl jeden z velitelů, jehož jízda pronásledovala nejpočetnější houf orků.

„Co teď, Výsosti?“ zeptal se Darman.

„V lesích je honit nemůžeme. A zůstat přes noc mimo hradby také ne,“ odvětil Ludvík a pohlédl k citadele.

„Co když se ale vrátí?“ namítl Filip.

„Už by jich nemělo být tolik,“ odvětil Ludvík a pobídl koně k chůzi.

„Otevřete bránu!“ křikl, když dorazil k západní baště.

Těžká vrata se dala do pohybu a mříž začala stoupat vzhůru. Darman vstoupil do pevnosti jako první a před vstupem do hlásky se zastavil.

„Kde je velitel?!“ křikl rozzlobeně.

Jeden z vojáků vystoupil vpřed a zasalutoval. „Pane!“

„Vy jste neslyšel můj rozkaz otevřít bránu?“ zeptal se Darman a s kamennou tváří sledoval nervózní postoj velitele hlásky.

„Slyšel, pane,“ přiznal velitel, když sledoval mlčící tváře svých vojáků.

Darman ho uchopil za rameno a bez varování mu do krku vrazil dýku.

„Ber to jako milost. Mohl jsem tě nechat oběsit na hradbách,“ pronesl, když voják klesal k zemi.

„Zda ještě jednou někdo podobným způsobem selže, může zapomenout na rychlou smrt!“ zakřičel k přihlížejícím vojákům.

„Promiňte, Výsosti,“ dodal k Ludvíkovi a ukázal směrem k citadele, jež převyšovala všechny ostatní stavby v pevnosti.

*    *    *

Ani milosrdný třpyt měsíce nezměnil krutý pohled na okolní krajinu. Ludvík sledoval nespočet orků, kteří přitáhli ze severu. Další várka vorů musela dorazit k pobřeží, jež neměl kdo střežit. Nyní jej o to více mrzelo, že nemohl přijet dříve, aby bratra zastihl ještě na pozicích u delty řeky Valdae. Možná by byl Marián ještě zdravý a především by mohl zabránit orkům v tak snadném vylodění.

Nic z toho však změnit nemohl. Pevnost byla obklíčena a orci začali kácet Lunerský hvozd, budovat žebříky a jakési věže, které použijí k dobývání pevnosti. Nyní mohl zapomenout na tajnou chodbu, se kterou celou dobu počítal. Místo plánu k ústupu musel obětovat dva tucty mužů na její střežení a modlit se, aby orci nenalezli tajný vstup.

„Výsosti?“ vyrušil jej Darman ze smutku, který od chvíle, kdy se stáhl s vojskem do pevnosti, zalil jeho srdce.

„Co se děje?“ zeptal se Ludvík, aniž by k němu vzhlédl.

I jeho tón byl bez zájmu, neboť se domníval, že jej v této bezvýchodné situaci už nic nepřekvapí.

„Váš bratr, Výsosti,“ pronesl Darman tiše.

„Co je s ním?“ zeptal se Ludvík a teprve nyní zazněla v jeho hlase obava.

Darman mu ale neodpověděl. Jen smutná tvář a skleněné oči vypovídaly o smutné zprávě, kterou ani nahlas vypovědět nemusel.

„Kdy?“ zeptal se Ludvík, jako by na tom záleželo.

Darman zavrtěl hlavou. „Mysleli jsme, že spí, ale,“ pronesl, aniž by dopověděl.

Ani on si stále ještě nechtěl připustit, že jeho velitel, s kterým prošel mnoha bitvami v Narvilské pevnosti, odešel na věčnost.

Ludvík zavřel oči a složil hlavu do dlaní. Náhle je odkryl a zhluboka se nadechl. Tušil to, ale doufal, že bude mít více času. Času, který donutí orky opustit Lunerský hvozd a který mu umožní přepravit Mariána do bezpečí. Vše však stálo proti němu. Beze slov vykročil vpřed, aby ještě naposledy pohlédnul do tváře svého bratra, byť v ní již dávno nekoluje teplo života.

„Mariáne,“ hlesl tiše a po tvářích mu skápla první slza, kterou se snažil celou dobu udržet.

Nyní to ale nešlo. Svíral v náruči bratra, kterého učil všemu a jenž byl jediným světlem jeho dětství. Mladší bráška, jehož úsměv vždy dokázal pozvednout chmurnou náladu po hádkách s otcem. A nyní ho držel v náruči s vědomím, že již nikdy nespatří jeho úsměv ani upřímnost očí, ve kterých se zračilo jen čisté a odhodlané srdce.

Darman stál nad ním a slabě zachroptěl. Nebylo to žádné znamení ani varování, kterým by chtěl Ludvíka chránit před možnou nákazou. Byl to skutečný kašel, kterým již trpěli všichni. Dokonce i Ludvík v sobě pociťoval přívaly slabosti a Darman nebyl jediný, kdo si toho všimnul. Nemoc přemohla pevnost rychleji než tisíce orků, kteří stále ještě čekali za hradbami. Jejich okamžik se ale blížil a všichni to velmi dobře věděli.

Ludvík položil Mariánovo tělo zpět na zem a vstal.

„Zítra jej spálíme,“ pronesl a otřel si oči od slz.

„Máme sotva dřeva na strážní louče,“ oponoval Darman.

„To byl rozkaz!“ pronesl tónem, který nepřipouštěl žádnou diskusi.

„Ale, Výsosti?“ snažil se namítnout Darman.

Ludvík však zavrtěl hlavou. „Copak to nechápete, Darmane?!“ podivil se nad nedůvtipností svého velitele.

„Všichni tu nakonec zemřeme, pokud bůh neučiní zázrak,“ pronesl roztrpčeným hlasem. „Nakonec skončíme jako potrava pro tu zelenou chátru,“ dodal a ukázal na bezvládné tělo. „Ale on ne!“ skoro křikl. „On bude pohřben se vším, co k tomu patří, a jeho popel bude ponechán větru, aby jeho duše mohla nalézt cestu do říše nebeské, která nám ostatním zůstane skryta,“ doplnil.

Teprve nyní Darman přikývl.

„Zařiďte to,“ pronesl Ludvík už klidnějším hlasem a pohlédl do bledé tváře, ležící u jeho nohou.

Nijak nevnímal Darmanovy vzdalující se kroky ani vrzání dveří, když za sebou zavíral. Klekl si na kolena a složil ruce v pěst. Tiše začal pronášet modlitby, které jej kdysi učil otec Harnalýn a o kterých se domníval, že mu nebudou nikdy k užitku. Nyní usilovně vzpomínal na verše a doufal, že je řadí ve správném pořadí, neboť žádný kněz ani ranhojič, který by to mohl učinit za něj, zde nebyl.

*    *    *

Na nádvoří se rozhořely plameny.

Nebyla to několikapatrová vatra, kterou by si Marián jistě zasloužil, jen několik posledních klád, které v pevnosti zbyly. Na nich pak spočívalo mladé tělo, u jehož nohou ležel meč s rodovým štítem. Vzkaz, že tento muž byl válečníkem, který ve jménu Boha a pro svou zem zemřel, byť nebyl sražen v boji.

Ludvík sledoval sílící plameny a mlčel. Vše, co chtěl svému bratrovi říci, už zůstane pouze v jeho mysli a modliteb více než těch, co vyřkl tam nahoře v posledním patře strážní věže, neznal.

Pouze sklopil hlavu a sevřel pevněji jílec svého meče. Jak rád by pomstil jeho smrt, ale marnost, která jej přemohla, mu našeptávala, že stejně není nikdo, na koho by bratrovu smrt mohl svést. A orků bylo tolik, že by se pouze vydal na smrt, která pro něj stejně za okamžik přijde. On je ale zatím živ a má stále plnou odpovědnost za muže, kteří zatím stále ještě dokáží stát na nohách za vlast a svou rodinu, která zůstala nikým nechráněna v Geronu.

Jeho odpovědnost byla o to větší, čím více si uvědomoval svou situaci. Otevřel oči a skrze slzy pohlédl do ohně, který již zcela pohltil bratrovo tělo. Zamlkle sledoval temný kouř, stoupající ke hvězdám, přestože chtěl vykřičet vše, co mu leželo na srdci. K Bohu už ale promlouval déle, než se slušelo. Nyní musel konat, aby si zasloužil jeho přízeň. Doufal jen, že jej brzy napadne nějaké východisko, jak překonat současnou situaci. Na útok už dávno rezignoval. Jediné, co zbývalo, byla možnost útěku. Zatím to ale nešlo, neboť orci stále okupovali Lunerský hvozd. Podle všeho ale tajný vchod zatím nenašli. A pokud ano, tak ještě nedošli k opačnému konci. Bylo to poslední zrnko naděje, které drželo mnohé při životě. Pokud by i toto světélko pohaslo, pak by jistě mnozí volili smrt vlastní rukou před sežráním hladovými orky.

*    *    *

Ludvík skoro celou noc nespal. Stál na vrcholu strážní věže a přihlížel, jak popel jeho bratra odnáší vítr. A i nyní sledoval jižní svahy vzdálených kopců, za nimiž leží kdesi v dáli Geron. Vzpomínka na domov byla bolestnější, než si dokázal kdy představit.

„Myslíš, že ještě někdo přijede?“ zeptal se Filip, když si všiml nepřítomného Ludvíkova pohledu.

Ten však beze slov zavrtěl hlavou.

Filip mírně přikývl. I on to tušil, ale přesto doufal. Bylo stále mnoho šlechticů, kteří disponovali početnými oddíly, a on věřil, že situace na severu je donutí vytáhnout po boku Geronu do boje. Ludvíkova odpověď ještě zvětšovala bezmoc, kterou většina mužů na hradbách trpěla.

„Jak dlouho myslíš, že vydržíme?“ zeptal se po delší odmlce, kdy Ludvík opět sledoval poletující popel.

„Nevím,“ odvětil geronský princ.

„Mužům je zima. Nemáme už jediný kus dřeva,“ pronesl Filip, kterému tuto zprávu přišel před několika okamžiky sdělit Darman.

„Je tak blízko a přece tak daleko,“ poznamenal Ludvík a ukázal na vzdálené hvozdy, kolem kterých se shromažďovali orci.

„Tam se ale nedostaneme a bez dřeva moc dlouho nevydržíme,“ namítl Filip.

„O nás už tady nejde,“ odpověděl Ludvík.

„Jak to myslíš?“

„Každý den, který orci stráví zde, dopřejeme těm na jihu, aby se mohli lépe připravit,“ odvětil a pohlédl mu do očí.

„A já se modlím, aby jim to došlo, neboť my jim nedokážeme poslat jedinou zprávu,“ dodal a jeho pohled se stočil k Lunerskému hvozdu, který stále obléhala jedna z orčích hord.

Filip opět pouze přikývl. Snad každý v pevnosti přemýšlel, jak se odsud dostat, nebo alespoň jak dát někomu zprávu, že jsou odříznuti od světa. Snaha minulé noci vyslat posly byla zmařena již v samém začátku. Na smrtelné výkřiky šestice statečných jen tak nezapomene.

Jídlo bylo to nejdůležitější, co Ludvíka zajímalo. Pokud chtěl udržet zdání, že v pevnosti je stále dostatek vojáků, kteří by mohli zaútočit na okupující orky, musel své muže dokázat nakrmit. Ale jak záhy zjistil, pevnost netrpěla pouze nedostatkem dřeva. A nyní čekal na zprávu oddílu střelců, vyslaných prohledat každý kout a přinést na nádvoří před citadelou každý kus čehokoliv, co by se mohlo pokládat za jídlo.

Už z věže sledoval kroky velitele Farela, spěšně stoupajícího schodištěm předat zprávu.

„Hledali jsme všude, Výsosti, ale mnoho jídla jsme nenašli,“ pronesl velitel.

„Tady už žádné zásoby nejsou,“ odvětil Darman unaveným hlasem a lehce si odkašlal.

I jeho muži prohledali každý kout, ale v pevnosti nic kromě několika sudů a dvou komor zaplněných zrním nenalezli. A i tyto skromné zásoby již dávno vzaly za své.

Zabijte tucet koní,“ pronesl Ludvík po chvíli, když sledoval vyčerpané a beznadějné tváře svých velitelů.

„Pane?“ podivil se Darman.

„Nesouhlasíte snad, kapitáne?“ zeptal se Ludvík tónem, který nečekal na žádnou odpověď.

Darman jen zavrtěl hlavou a ohlédl se na Farela. „Slyšel jsi rozkaz,“ pravil pevným hlasem.

Farel přikývl a odešel.

V princových očích viděl, že ani on tím rozhodnutím není nadšen, ač onen rozkaz vypustil z úst tak snadno. Ale on stál před volbou mezi koňmi a muži. A byť se každý s těmi věrnými zvířaty bude jen stěží loučit, zachrání život mnoha ostatním. Nehledě na to, že ani pro koně nezbýval dostatek jídla.

*    *    *

Ludvík seděl ve velitelské místnosti a se zavřenýma očima snil. Vzpomínal na bitvy u Narvilu, když ještě jako velitel otcových vojsk pomáhal královské armádě. Slavné časy Valionu však pominuly a on si uvědomoval, že mnohé z toho, co dříve platilo za nezvratné, se již nikdy nevrátí. A pokud jeho matka nedokáže zmobilizovat další armádu, která bude schopna čelit tak silnému nepříteli, pak možná už žádný Valion nikdy vzkříšen nebude.

Ze zajetí jeho myšlenek jej vyrušil Filip, který vtrhl do velitelské místnosti.

„Přišlo vojsko!“ křikl zadýchaný, ale přesto s radostnou tváří.

„Cože?“ vzhlédl k němu Ludvík s údivem.

Nevěděl, zda je to součást jeho snění nebo skutečnost, které se jeho podvědomí v obavě z dalšího selhání bránilo.

Na východě se objevilo tucet lehkých jezdců,“ upřesnil Filip.

„Předsunutá hlídka?!“ hlesl Ludvík.

„Myslíme, že ano,“ přikývl Filip.

Ludvík vstal a ve společnosti svého přítele spěchal k strážní věži.

„Je jich málo,“ povzdechl si při pohledu na statečné muže, kteří přišli Karagashi na pomoc.

Hrdé praporce vypovídaly o mnoha rodech. Tolik jich ani Geron v přízni neměl, přesto se pěší oddíly stanoucí na vrcholu Karuského kopce počtem nemohly rovnat přesile orků.

„Kdo to je?“ zeptal se Filip.

„Nevím,“ odvětil Ludvík, byť se snažil rozpoznat jednotlivé barvy korouhví a standard.

„Vyhlaste poplach! Ať se muži, kteří ještě dokáží udržet meč v ruce, připraví u východní bašty!“ pronesl po chvíli.

Ačkoliv se mu tento neohlášený útok zdál ukvapený, byl rozhodnut nezmeškat možná poslední šanci na opuštění Karagashe.

„Ano, Výsosti,“ odvětil Darman a spěchal vykonat princovy rozkazy.

„Myslíš, že máme nějakou šanci?“ zeptal se Filip.

„Zde nemáme žádnou šanci,“ odvětil Ludvík a krátce zakašlal.

„A pokud zbývá pouhé zrnko naděje, že to vyjde, tak jsem ochoten na to zrnko vsadit vše,“ pronesl a odvrátil zrak od cizí armády.

„Je čas se připravit,“ dodal a vyrazil do komnaty, kde měl uloženu jezdeckou zbroj.

Za neustálého zvuku trubek se vojáci řadili na prostranství před hlavní bránou východní bašty. Na ochozu hradeb stál Ludvík ve společnosti dalších velitelů a sledoval připravovaný útok orků. Všichni byli překvapeni tím, že orkové nezaútočili ihned, jakmile si všimli nově příchozí armády. Možná se zdrželi díky hlasitým povelům černých orků, kteří přišli s posledními houfy. Jejich chraplavé výkřiky donutily zelenokožce k vytvoření pro orky netypických formací.

„Takhle jsem je ještě nikdy neviděl útočit,“ pronesl Darman, když sledoval srovnané linie zelenokožců, přibližující se volným krokem k nové armádě lidí.

Orci se pomalu rozeběhli. Ve vzduchu se objevila salva kamení, kterou musely vrhnout těžké stroje, jež z hradeb Karagashe nebyly vidět.

„Je jich víc!“ pronesl Filip v naději, když spatřil osm vrhnutých kop.

„Doufejme, že vědí, co dělají,“ zkonstatoval Ludvík s obavou.

Orci už byli blízko první linii obránců, když jejich pravé křídlo začalo náhle zpomalovat, až se zcela zastavilo.

Ludvík nechápal, co se mohlo stát, když se zpoza stromů vyřítili první jezdci. Vůbec nedokázal určit jejich počet, neboť houfem přibývali. Odhadoval jich na jeden tisíc, možná více. Nečekaný útok obrátil početný orčí houf k úprku. Jezdcům však utéci nedokázali. Místo očekávané bitvy zde vypukl masakr, ve který Ludvík ani nedoufal.

Jezdci pokračovali dál, než pobili posledního z orků.

Ludvík se ohlédl, aby zjistil, jak na nečekaný vývoj bitvy odpoví hlavní houf orků, okupující jižní a západní bašty. Stalo se to, za co se tiše modlil. Orci se dali do pohybu. Zelená masa čítající bezmála na patnáct tisíc hlav se pohnula směrem ke Karuskému vrchu.

Ve vzduchu se objevilo další vržené kamení, svědčící o daleko větším počtu těžkých dobývacích strojů, než odhalil první útok. Postup orků nezastavila ani další salva, smíšená s nespočtem šípů.

„Otevřete bránu!“ křikl Ludvík, když vycítil, že nastala ta správná chvíle.

Poslouchal skřípot těžkých vrat a vrzání stoupající mříže. Přitom sledoval masu zelenokožců, která se nemilosrdně blížila k armádě bránící Karuský vrch. Jeho pohled patřil především těžké jízdě, která prostým manévrem vyjela z prostoru bitvy a začala se formovat k novému útoku. Už chtěl odvrátit zrak a spěchat po schodišti na nádvoří, aby převzal velení nad svou jízdou, když se zpoza lesa ozval nepřeslechnutelný signál k útoku.

Ludvíkovi zamrazilo v zádech. Bez dechu vnímal stovky jezdeckých trubek a sledoval první jezdce, kteří se vyřítili ze stejného místa jako předchozí jízda. Jejich počet však byl několikanásobně větší.

„Kdo to je?“ hlesl nevěřícně, když si nasazoval helmici.

Déle už čekat nehodlal. Seběhl s palisády a s pomocí se dostal do sedla.

„Zatrubte, ať vědí, že Karagash také útočí!“ křikl a jako první projel otevřenou východní bránou.

*    *    *

Orci byli poraženi na hlavu.

Drobné hloučky dříve početných tlup začaly zmateně prchat na sever, na jediné volné místo, které ještě neovládala armáda Kentu. Jen těm nejšťastnějším se podařilo uprchnout před lehkými jezdci hluboko do lesů. Ragnar věděl, že tyto skupinky nepřátel nejsou pro Šimonovu armádu nebezpečné. Alespoň dokud se nesjednotí a znovu nenaberou odvahy a sílu k boji. K tomu jim ale šanci dát nehodlá. Všichni dobře věděli, že Karagash je pouze prvním krokem. Nyní musí pokračovat dál a zamezit jejich volnému vyloďování na severním pobřeží.

Myšlenky na další bitvy však prozatím ponechal hluboko uvnitř mysli a sledoval zbytky karagashské armády, která stála na místě, aniž by se jediný z jezdců přiblížil. Dobře věděl, že pevnost skrývá daleko víc vojáků, a znal také důvod, proč zůstali uvnitř.

„Jsou opatrní,“ pronesl Dargar uznale.

„Dá se jim pomoci?“ zeptal se Ragnar při pohledu na vysílené jezdce.

„To nevím. Musel bych mezi ně vyjet a zjistit, co je to za nemoc,“ odvětil Dargar.

Ragnar neodpověděl. Pohlédl na svého svěřence s vědomím, že k tomuto rozhodnutí musí dospět sám.

„Ty bys vjel do pevnosti, byť bys věděl, že tě tam může čekat smrt?“ zeptal se Dargar, když zaznamenal Ragnarovo zaváhání, a pohlédl mu do očí.

Mlčení vypovídalo o zaneprázdněnosti mysli, která pod tíhou tvrdé pravdy zvažovala odpověď.

„Kdyby tam byl někdo mému srdci blízký, tak ano,“ odvětil Ragnar po chvíli.

„Vím,“ přikývl Dargar a pohlédl směrem k vojákům. „Pojedu k nim. Věřím, že jim bude pomoci,“ pronesl Dargar.

„Pojedu s tebou,“ ozval se Larp.

„Nemusíš,“ odvětil Dargar, vědom si možného nebezpečí.

„To vím,“ sdělil Larp. „Přesto pojedu.“

Dargar přikývl a pobídl svého hřebce.

Rozpoznal, kdo velí karagashským jezdcům, i kdyby jeho statného vraníka nechránila stříbřitá čabraka a jeho zbroj nevypovídala o vysokém šlechtickém postavení. Viděl jeho tvář ve vidinách a znal i jeho trápení a žal. V mnoha věcech mu už pomoci nedokázal, ale přesto doufal, že jej a jeho statečné muže dokáže ochránit před smrtí.

Ludvík už dlouhou dobu sledoval hrdé standardy peších oddílů. Zatím nedokázal rozpoznat jediný symbol nebo barvy známých rodů, ani žádná povědomá tvář mu nevyjela vstříc. Nejednalo se tedy o spojence Geronu, to by poznal. Musel to být někdo jiný.

„Jsou z východu!“ pronesl náhle Filip a jeho paže ukazovala k jedné ze standard.

„To je korouhev barona z Podrany,“ dodal při pohledu na známé znaky svého východního souseda.

„Z východu?“ zopakoval Ludvík, aniž by zastíral své překvapení.

Dargar zastavil hnědáka tři koňské délky před geronským princem a mírně se uklonil. Dobře věděl, o čem nyní Ludvík přemýšlí. Nechtěl jej však zaskočit odpovědí na jeho všemožné otázky. Věděl, že by tím pouze zvýšil nedůvěru, kterou k němu geronský princ pojal.

Ludvík dost dobře nedokázal pochopit, co dělá dospívající chlapec na tomto bohapustém místě a proč k němu nepřijel velitel armády nebo jeho právoplatný zástupce. Ani ten druhý jezdec mu nedodal klidu. Slyšel o nich mnoho legend a pověstí, přesto je ještě nikdy neviděl. Až nyní si mohl z blízka prohlédnout prvního půlelfa, se kterým se kdy setkal.

„Jmenuji se Dargar a toto je Larp, Vaše Výsosti.“

Ludvík byl překvapen. Nejen tím, že mluvil mladší z jezdců, ale také oslovením, které chlapec užil. Nepamatoval se, že by se s ním někdy setkal.

„Jsme ranhojiči kentského prince,“ dodal Dargar, když vycítil rostoucí princovy rozpaky.

„Kentský princ?“ pronesl Ludvík a mírně si odkašlal.

„Ano, výsosti,“ odvětil Dargar a sledoval jeho bílou a vysílenou tvář.

Ludvík byl zmaten. Pomoc východního vévodství nečekal. A to ani jako poslední možnost.

„Ranhojiči,“ pronesl po chvíli, možná trochu s úšklebkem, když si všiml zvídavých pohledů kentských vyslanců.

Už delší dobu se necítil nejlépe a připomínka nemoci, která každým dnem zabíjela na tři tucty mužů, mu nijak nezvedla náladu.

Larp přikývl, aby dodal Dargarovým slovům váhu. A vlastně to byla pravda. Kvůli ničemu jinému než oné nemoci zde nebyli.

Ludvík váhal. Měl v úmyslu varovat je před pevností a požádat je, aby bezodkladně vyrazili na sever a obsadili deltu řeky Valdae. Sám se pak chtěl vrátit do Karagashe, kde by vyčkal na svou smrt. Byl již smířen s tím, že život pro něj vybral nezměnitelnou cestu smrti jako pro Mariána, že se již do Geronu nikdy nevrátí stejně jako všichni jeho vojáci. A každého, kdo by se o to pokusil, by nechal bez milosti popravit. Musel zabránit tomu, aby se nákaza šířila dál jeho zemí. A i nyní pochyboval, že mu tito ranhojiči dokáží pomoci, byť se jednalo o půlelfy.

„Všichni, co přišli do kontaktu s Karagashem, zemřeli,“ odvětil stroze.

Byla to pravda a on neměl potřebu svým zachráncům cokoliv namlouvat. Nepotřeboval, aby i oni pocítili sílu nakažlivé nemoci. Potřeboval je na severu, kde by dokázali ochránit geronská panství a zamezit vyloďování dalších orků.

„O tom víme, a přesto se pokusíme pomoci,“ odvětil Dargar k jeho překvapení.

„Pokud vstoupíte do Karagashe, nedovolím vám jej opustit,“ sdělil Ludvík neústupným tónem.

„Ten, kdo přestal věřit v naději, už dávno prohrál,“ pronesl Dargar na princův poraženecký výraz, jenž se mihnul v unavené tváři a který ochromoval většinu jeho myšlenek.

Ludvík mu hleděl do očí, jež nevypadaly tak mladě jako jemná a bezstarostná tvář.

„Co ty o tom můžeš vědět,“ pronesl s bezradností a možná i opovržlivě nad mladíkem, který si přijel bůhvíodkud a který ho nyní poučuje.

„Pusťte mne do pevnosti. A pokud se mi nepodaří přemoci černou nemoc, zůstanu tam do svého skonu,“ pronesl Dargar zcela vážně.

„Jdeš vstříc smrti, a přesto zůstáváš klidný?“ podivil se Ludvík a nechápavě zavrtěl hlavou.

Dargar mu neodpověděl. Místo toho pohlédl na Larpa.

„Nemohu po tobě chtít, abys i ty riskoval život,“ pronesl v naději, že to Larp pochopí a otočí svého hřebce.

Jeho přítel však na výzvu nereagoval a pouze s klidnou tváří přikývl.

„Je-li to vaše rozhodnutí, pak vám nebudu bránit,“ pronesl Ludvík a přitáhl uzdu.

Jeho jízda v doprovodu dvou hostů zamířila zpět k pevnosti.

*    *    *

Celkem dvanáct dní se zdržela část Šimonovy armády u Karagashe. Zatímco veškeré pěší vojsko s třetinou jezdců putovalo pod Ragnarovým velením dále na sever, Šimon zůstal v ležení nedaleko pevnosti a vyčkával na uzdravení Ludvíkových vojáků. Podle signálů, které si hlídky během dne vyměňovaly a díky kterým Šimonovi muži věděli, co mají přinést před bránu východní bašty, se také dozvěděli, že nemoc ustupuje. Nápoj, kterým Dargar vojáky léčil, byl nadmíru účinný a Šimon usoudil, že těch několik dnů zdržení mu stojí za to. Věděl, že se potřebuje s geronským princem na mnohém domluvit. Byl tu především kvůli němu a nebylo moudré jej zanechat osudu a bez jeho přítomnosti pokračovat v bitvách na geronských územích.

Šestnáctého dne se brány Karagashe otevřely, aniž by před nimi ležely čerstvě pokácené kmeny stromů nebo trsy lesních bylin či zásoby jídla. Před hradby vyšlo hned několik mužů, mezi nimiž byli i Dargar s Larpem.

„Podívejte, pane,“ pronesl jeden z velitelů a ukázal směrem k pevnosti.

„Tak přeci,“ odvětil Šimon a vstal.

Nechal si přivést koně a v doprovodu tuctu vojáků vyjel vstříc geronskému princi.

Sledoval mladého tmavovlasého muže, jenž vystoupil zpoza hloučku ostatních, neboť mu Dargarova mysl sdělila, že právě toto je geronský princ. Zatáhl za uzdu a zastavil, aby slezl z koně a předstoupil před Ludvíka.

Geronský princ na něj hleděl se zamyšleným pohledem, neboť tuto tvář už kdesi viděl.

„Dovolte mi, Výsosti, představit vám Šimona, prince kentského vévodství,“ pronesl Dargar.

„My už jsme se viděli,“ pronesl Ludvík nejistě.

„Ano, ale tehdy jsem vystupoval pod jiným jménem,“ odvětil Šimon.

Ludvíkovi se zvrásnilo čelo ve snaze rozpomenout se.

„Na posledním geronském turnaji,“ připomenul mu Šimon.

„Vy jste ten muž, co se v posledním souboji utkal s Artazalem?“ pronesl překvapeně Ludvík.

„Ano,“ odvětil Šimon a sejmul z pravé ruky rukavici.

„Naše rody dříve nebyly v přízni,“ pronesl Ludvík při pohledu na nabídnutou ruku.

„Co bylo mezi našimi otci, již není důležité,“ odvětil Šimon.

Ludvík přikývl a sevřel Šimonovu dlaň.

Dva dny plály v Karaghashi ohně, než byla pevnost zcela očištěna od nákazy. Běsnění orčí horečky si vyžádalo smrt mnoha Ludvíkových mužů. Na pět set přeživších zanechal v pevnosti jako posádku. S necelými dvěma tisíci jezdci se pak připojil k Šimonově armádě. Byl udiven počtem mužů, se kterými kentský princ přitáhl. Z Narvilu měl zprávy, že i tam je velké množství oddílů východního vévody. Nikdy by si nepomyslel, že jejich soused disponuje takovou silou.

Nyní seděl ve velitelském stanu a sledoval tvář svého zachránce i několika půlelfů, kteří se tyčili nad mapami a společně s veliteli promýšleli další trasu pochodu.

„Ragnar postupuje s hlavní částí armády podél řeky Areny,“ sdělil Sip.

Darman přikývl. „Pokud pojedeme přes Renurskou vrchovinu, mohli bychom je dostihnout u soutoku s řekou Valdae,“ zhodnotil a ukázal patřičné místo na rozložené mapě.

„Tam bychom měli postavit hlavní tábor a vyslat skupiny zvědů na průzkum. Nemáme zatím žádné zprávy, zda se některá z měst udržela, nebo zda padla do rukou orků,“ pronesl Darman.

Sip přikývl a pohlédl na Šimona.

„Poslední zpráva, která přišla od Ragnara, mluvila o dalším střetu s orky. V severních oblastech je hned několik početných houfů. Pokud se vydáme jinou cestou, můžeme očekávat, že na nějaké také narazíme,“ poznamenal Šimon.

„Nejdůležitější je zamezit volnému vyloďování orků, jinak jich tu do zimy bude více než mravenců,“ odvětil Ludvík, když vstal a přistoupil ke stolu s mapami.

„Věřím, že naše přítomnost na severu způsobí zájem ve většině tlup. A ti, co budou pokračovat na jih, s těmi stejně nic nesvedeme. Honit jednu tlupu za druhou by nemělo význam. Ztratili bychom tím pouze další čas a ten nemáme. To první, co musíme učinit, je obsadit deltu řeky Valdae a přilehlé pobřeží,“ pokračoval Ludvík.

Šimon přikývl. Nic jiného se beztak dělat nedalo. Jen doufal, že jeho flotila, která střeží Kašketské pobřeží, zamezí orkům v plavbě na východ, kde by se mohli vylodit kdekoliv v Tasmiské říši. A pokud se jim nyní podaří obsadit i zbytek severního Anornského pobřeží, bude Valion, nebo alespoň to, co z něho zbylo, prozatím v bezpečí. Ještě se nerozhodl, zda zůstane na geronském území, aby tím ochránil především svá panství, na která prozatím smrtelná stopa války nevstoupila, nebo s částí svých mužů posílí Narvil.

„Plán je jasný,“ pronesl, když v sále zavládlo ticho.

„Každý zná své povinnosti. Rozkažte jednotkám, nechť připraví koně na dlouhou cestu. Zítra vyrážíme!“ rozkázal při pohledu na Ludvíka, který po jeho slovech přikývl hlavou.

Valdae

Temnotu nicoty rozvlnil obraz přibližující se rozmazané tváře. Patřila muži, který zavraždil Lukáše. Ta samá tvář, jež se od té doby Dargarovi s pravidelností připomínala.

Ačkoliv nedokázal rozpoznat vrásky rysů, věděl, že je to on. Ten, jehož rudý symbol na černém kyrysu zaplál silněji kdykoliv, se pokusil přiblížit.

Tvář zmizela a Dargar se ocitl na pustém místě, kde hrubě otesané pařezy vypovídaly o dříve hustém lese. Zaslechl ohlušující řev. Ohlédl se a spatřil zelenou masu, počtem daleko překračující představivost lidí, jak se sune kamsi dál. Procházeli jím bez povšimnutí jako stínem v odpoledním slunci a on zmateně přihlížel jejich množství.

Zvedl se vítr a stále sílil, až před ním začali orci ustupovat. Uvědomil si, že stojí ve středu kruhu, který za neustálého řevu vytvářejí. Několik kroků vedle něj se utvořil široký vzdušný vír, v němž se objevil On. Nyní jej spatřil zcela jasně. Až nelidsky krásná tvář mluvila k orkům jejich jazykem a oni po každé větě řvali k slávě svého vůdce. Cítil chvění, které ho varovalo stejně jako kdykoliv předtím.

Obraz zmizel.

Dargar sledoval šeď mlhy, která jej obklopila. V dálce spatřil obrys pěti postav, z nichž jedna nedosahovala ani do pasu těm ostatním. Byť se snažil sebevíc, nedokázal zaostřit rozmazané představy. Chvění a mráz v žilách vystřídalo teplo a podivný klid. Přesto jej to neuklidnilo.

Probudil se zbrocený potem.

Rychle dýchal a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Spatřil Sipa, který seděl vedle něj a se zvláštním pohledem jej sledoval.

„Co se stalo?“ zeptal se, když se Dargar trochu uklidnil.

„Zatím nic,“ odvětil, aby ulevil Sipovým obavám.

Nechtěl vyvolat paniku před nebezpečím, které by snad postupující Šimonovu armádu mohlo potkat. Tentokrát se však jeho vidiny netýkaly tažení. Každým dnem byly vytlačovány novými obrazy, kterým zatím nerozuměl, ani se v nich nedokázal orientovat. Věděl, že mu něco naznačují, ale co? Varovaly ho nebo jen ukazovaly na sílu nepřítele?

Zmaten si otíral zpocené čelo. Tušil, že onen tvor v černém kyrysu má cosi společného s invazí orků. Nyní však domněnky vystřídala jistota. Nejednalo se tedy o obvyklý útok přemnožených tlup, který se pravidelně v určitém časovém horizontu opakoval. Šlo o něco víc.

„Opravdu se nic nestalo?“ vyzvídal Sip, nepřesvědčen poslední odpovědí.

„Neboj, zatím nám nic nehrozí,“ odvětil zamyšlený Dargar.

„Zatím?“ podivil se Sip.

Dargar k němu vzhlédl a zavrtěl hlavou.

„To se netýká vás,“ pronesl a vstal.

Možná to nebylo řečeno zcela popravdě, ale věděl, že by to Sipovi nedokázal vysvětlit. Sám tomu zatím nerozuměl.

Sledoval stovky hořících loučí, které ohraničovaly tábor Šimonovy armády, a přemýšlel, co přinesou další dny. Již si nebyl tak jistý tím, co viděl a co se má udát. Nedokázal to nijak časově uspořádat. Věděl, že nyní bude klid až do chvíle, kdy vstanou na prahu delty řeky Valdae. Tam bude svedena další bitva, jež rozhodne o následujícím osudu. Ale co potom? Co znamenají nové obrazy, které den ode dne sílily?

Dargar zaznamenal další kroky.

Ohlédl se a spatřil Ragnara. Nemusel říci jediné slovo, aby Ragnar rozpoznal, že se něco děje. Pohlédl na Sipa, ale ten pouze pokrčil rameny. Ragnar kývl hlavou do strany, čímž naznačil, ať je nechá o samotě. Sip přikývl a bez dalšího vyptávání odešel. Dobře věděl, že pokud se Dargar dokáže někomu svěřit, pak právě Ragnarovi.

Chvíli mlčení a tázavých pohledů nakonec přerušila Dargarova slova.

„Zase jsem ho viděl,“ pronesl se zamyšleným pohledem.

„Koho?“ zeptal se Ragnar.

„Toho, který zabil Lukáše,“ odvětil Dargar.

„Byl obklopen nespočtem orků,“ pokračoval Dargar, „černých i zelených.“

„Ano,“ potvrdil Dargar a posadil se vedle něj.

„Nevidím.“