VALION

David Borkovec

věnováno Ajunce,

za její nekonečnou trpělivost

© David Borkovec, 2005

ISBN 978-80-88273-14-1

VALION

Sága Sirionů – kniha druhá

David Borkovec

Na tomto místě bych chtěl opět poděkovat lidem,

kteří mi s touto knihou pomohli:

Barunce Kolátkové za to, že dokázala uvést do pravopisné češtiny můj chabý rukopis,

Pavlu Jiříčkovi za vytvoření map,

Janu Doležálkovi za obálku a ilustrace,

Janu Kolátorovi za anotaci,

a dále

Lence Krbečkové, Tereze Nekovářové,

Patriku Borkovcovi, Mirku Pavlíčkovi,

Vašku Horákovi a Martinu Grospietschovi

za jejich první kritiky.

Předmluva

Válka bohů trvala jeden celý věk a nespočet elfů za ni zaplatilo životem. Možná by trvala věčnost, kdyby se nečekaně neobjevil Sian a nesmyslnou válku neukončil.

Vycítil, že znesvářené strany spolu nedokáží žít, a proto k jejich překvapení roztrhl hmotu prostoru a vytvořil Sianus; vesmír tří oddělených Říší – Řádu, Středu a Chaosu.

Bohové se poslušně odebírali do jednotlivých Říší a Sian se snažil napravit většinu z toho, co napáchali. Právě tehdy se mu zželelo elfího rodu, kterému válka vzala oba bohy, a na každý svět, který obývali, poslal Phirith – průzračnou kouli, do které se mohly uchýlit duše zesnulých, aby nalezly pokoj a klid do doby, než se samy rozhodnou zrodit jako nová elfí bytost.

Moudrý Sian věděl, jakou bude mít Phirith pro elfy hodnotu, a také věděl, že mnoho jiných ras by o něj mohlo usilovat. Právě proto byl stvořen z Phiria, nejtvrdšího materiálu, který se v Sianusu nacházel.

Po Válce bohů zůstalo mnoho světů opuštěných. Ti, co přežili, měli mnoho práce a starostí a trvalo jim dlouhou dobu, než dokázali nastolit pořádek ve svých zničených světech. Jedním z těch zapomenutých byla i Sierra, nacházející se kdesi na okraji Říše Středu. Byl příliš daleko, aby o něj někdo z bohů projevil zájem, a tak zde bez jejich přízně přežíval početný a silný národ elfů, ale také národy orků, trpaslíků a lidí, které na Sierru zbloudily dočasně otevřenými trhlinami.

Elfové při Válce bohů utrpěli velké ztráty a byli donuceni ustoupit na Aldron, největší kontinent na Sieře. Jejich novým vládcem se stal Elithor z rodu Srias, otec tří synů; Athrona, Lirtiona a Mirthina. Nejstarší z nich, Athron, jednoho dne vznesl nárok na trůn a žádal předání vlády nad Aldronem či alespoň jeho částí. Elithor cítil, že velká část aldronského lidu je na Athronově straně, neboť mnoho z nich si přálo změnu. Trůnu se ale odmítal vzdát, i proto nechal Athrona tajně uvěznit společně se šesti stovkami jeho nejvěrnějších. Nedokázal zabít vlastního syna, a tak jej i s ostatními nechal zavalit pod horou Siriuth. Strážce, kteří mu v jeho činu pomáhali, nechal otrávit a těla předhodil kraghorům. Ostatním sdělil, že jeho syn a mnoho dalších elfů k jeho nejhlubšímu zármutku zemřeli při plavbě na Anorn. Nikdo tehdy o slovech truchlícího krále nepochyboval.

Nyní tomu bylo právě sto padesát tři let, kdy o Athronovi slyšeli naposledy.

Arsian padl.

Zbytky mauriusského lidu se v nouzi uchýlily na Alesii, kde jejich vyhlazení zabránil příchod vyslanců bohyně Alaneiris.

Přesto přišli pozdě. Darion s Adrielou byli odtaženi daleko za hranice Říše Chaosu a možná by stejný osud postihl i Asiria, kdyby jej Rasifo nestačil ukrýt na Sieře.

Adriela doufala, že svého syna posílá pod ochranu silného národa elfů, který před Válkou bohů celou Sierru obýval.

Netušila, že svého jediného potomka poslala do míst, kterými zmítá válka a kde rozhoduje o délce lidského života pouze štěstí a náhoda.

Elfové

„Pozor padá!“ zazněl výkřik neprohlédnutelnou tmou a se zaduněním dopadl masivní kus skály.

O bílou tvář se otřel odraz slabé záře a vyhublá postava se začala opatrně škrábat výš. Polonahý elf s několika rozedranými svršky se po chvíli námahy protáhl štěrbinou, kterou uvolnily padající kameny. V jeho stínu lezl druhý.

Dva špinaví a vyzáblí elfové se zatajeným dechem sledovali záři Calimy; sierrského měsíce, který se nacházel v úplňku. Jeho jasně bílý svit dopadal na okolní krajinu a zastiňoval záři nejbližších hvězd.

Dlouhé černé vlasy, neuměle propletené do copů, špinavé stejně jako odrané kusy oblečení poukazovaly na věčnost uvěznění. Po čele jim stékaly krůpěje potu a ještě ztěžka oddechovali po předešlé námaze.

„To je nádhera,“ vzdechl s úlevou ten menší, jehož oči zalil slaný lesk, a vyčerpáním si sedl na skalnatou zem. „Už jsem myslel, že to nikdy nezvládneme, Athrone,“ dodal při pohledu na velkou lunu, před jejímž jasným světlem částečně chránil svůj zrak napřaženou dlaní.

„Vím, Sarthe. Já vím,“ odpověděl tiše Athron a položil svému příteli ruku na rameno.

I jeho pohled směřoval k tajemným kráterům, které se nacházely na nedotknutelném povrchu Calimy. Poněkolikáté nasál čerstvý vzduch, který nezapáchal zatuchlostí ani nečpěl výkaly, a vzpomínal, kdy jej cítil naposledy. Nastavoval tvář vlahému větru a i jeho oči se začaly lesknout.

„To už si nemyslel nikdo,“ povzdechl tiše, jako by tomu ještě nemohl uvěřit, a sevřel pevněji Sarthovo rameno.

Jeho přítel přesně věděl, co tím mínil a jak to myslel. Právě to bylo jejich největší výhodou a nadějí, malým zrnkem na misce vah, která může rozhodnout o jejich svobodě.

„Musíme se vrátit a sdělit to ostatním,“ pronesl Athron, když si uvědomil, že je jeho pohled uvězněn okolní krajinou, na kterou snášela stříbrné paprsky vládkyně noční oblohy.

Sarth neodpověděl. Otřel si oči a zhluboka se nadechl. Jeho duši zalil blažený pocit, který nepocítil už věčnost.

Vstal a krátce pohlédl Athronovi do očí. Vypadaly úplně jinak, než jaké si pamatoval. Přesto svého přítele poznal. Vyhublé tváře jim zvlnily vrásky úsměvu. Oba už skoro zapomněli, že mají nějaké podoby a že nejsou jen neviditelnými stíny a tajemnými hlasy, uzavřenými mezi skalnatými stěnami. Tvář byla tím posledním, o čem v temnotě hory přemýšleli.

„Dokázali jsme to,“ pronesl Athron tišeji než šum větru a nový příval slz mu zaslepil pohled.

Nevěděl, jak dlouho jim to trvalo, ale to už nebylo důležité. Čas tam dole vlastně nehrál žádnou roli. Možná na začátku, ale postupně se vytratil stejně jako naděje, ze které zbyla jen špetka, uvězněná někde hluboko v srdcích těch nejodvážnějších.

Sarth pevněji semknul rty a přikývl pod silou pocitů, které mu nedopřály slov. Nakonec se otočil, aby jako první zmizel v temnotě skalní průrvy.

Athron se ještě naposledy zahleděl na hrdou Calimu a otřel si oči od pálivých slz, o kterých se domníval, že jich už není schopen.

* * *

„Já už nechci a nebudu čekat! Vylezme z téhle díry!“ nesl se temnotou elfí hlas.

Athron při Kerthurových slovech udeřil hlasovacím kamenem silně do skály, čímž jeho proslov přerušil.

„A co dál? Myslíš, že si nikdo nevšimne vybledlých stínů tápajících noční krajinou? Za koho myslíš, že nás budou považovat?“ pronesl odmítavě a silou svého hlasu nenechal nikoho na pochybách, že vůdcem je tu stále ještě on.

Chvilku vyčkal, aby zjistil, zda má Kerthur ještě nějaké námitky, ale jeho přítel mlčel.

„Ne, my nemůžeme být zbrklí,“ pronesl už daleko mírněji.

„Tak dlouho nám trvalo, než jsme nalezli cestu ven,“ povzdechl si, „nyní to nesmíme uspěchat!“ dodal a jeho slova utišila i poslední diskuse, které rozpoutala zpráva o proražení východu.

„Co chceš tedy dělat?“ zazněl ženský hlas.

„Musíme mít plán, o kterém budeme přesvědčeni, že vyjde, než ve stínu noci opustíme horu,“ odvětil Athron.

„Proč se zase schovávat?“ zazněl další hlas ze tmy.

„Ty jsi tam nahoře nebyl, Ranithe! Jen pohled na Calimu bolel, jako by mi do očí střelila svazek jehel. Ani si neumím představit, co by s nimi udělaly paprsky Sirea,“ pronesl Athron se smutkem.

„Jen závoj noci nám umožní cestovat. Navíc nemáme ani pořádné oblečení, natož pak skutečné zbraně, kterými bychom se bránili. Jediná hlídka nebo divoká šelma, které jsme kdysi s hrdostí lovili, by si s námi snadno poradily,“ dodal a opět se odmlčel.

Neviděl nikomu do tváře, ale věděl, že mu konečně naslouchají. Znal to ticho, v kterém se odráželo nespočet otázek a napětí z očekávaných odpovědí.

„Teď, když máme otevřenu cestu ven, nemusíme spěchat. Nejprve zjistíme, kde jsme se to prokopali na povrch. Pokud někam chceme utéct, musí nám být jasné kam a především, jak toho chceme dosáhnout.“

„Jak to myslíš kam? Chceme přece domů!“ namítl další hlas.

„Domů?! Doufám, že si všichni uvědomujete, že tam se vrátit nemůžeme! První elf by na nás zavolal aldronské hlídky, a než bychom dorazili před radu, jistě by nás umlčela moc mého otce.“

Temnotou zavládlo ticho.

Všichni cítili pravdu Athronových slov. Hora smrti je změnila k nepoznání. Už to nebyli ti urození a odhodlaní elfové, naplnění nespočtem plánů, kterými chtěli přinést Aldronu změnu. Stali se vyzáblými troskami, jež hluboko uvnitř i zcela na povrchu cítili velkou propast mezi svým dřívějším já a současnou realitou. Bylo to kruté stejně jako cokoliv dalšího, co v temnotě museli vykonat, aby světlo jejich životů nepohaslo.

„Na Aldronu zůstat nemůžeme. Musíme se dostat jinam,“ pokračoval Athron rozvážným hlasem, „a tím místem je Enarn.“

V dómu to zašumělo. Z mnohých úst vycházelo jméno jižního kontinentu s velkými obavami.

„Chápu vaši nelibost, ale dle mého nám nic jiného nezbývá,“ pronesl Athron a v jeho hlase zazněl stín smutku. „Pokud můj otec zjistí, že jsme stále naživu, udělá vše, aby to dlouho pravda nebyla. Bude chtít umlčet poslední hlas, který by mohl povstat proti němu a vypovědět pravdu o tomto místě. Nepochybuji, že k tomu použije všechny prostředky, které má,“ dodal zamyšleně. „Jednou se o naší svobodě dozví a začne nás hledat. Prvním místem, kde spočine aldronská flotila, bude Anorn. O tom jsem naprosto přesvědčen. Prohledávání Ebornu nebo Enarnu bude oddalovat, pokud se k tomu vůbec někdy odhodlá. Novou válku s orky nebo trpaslíky riskovat nebude.“

Vzduchem prolétl tupý zvuk hlasovacího kamene. „Neznám horšího místa než je Enarn,“ vzdechla Solirath.

„To vím,“ odpověděl Athron, „ale to platí pro ostatní elfy,“ dodal po chvíli, „nikoliv pro nás. My už se mezi ně řadit nemůžeme.“

V jeho hlase byla cítit trpkost i zklamání. Mohl si nalhávat mnohé, ale věděl, že mezi své se už nikdy vrátit nemůže. Pochyboval, že by dokázali uvěřit, že on, ten vychrtlý a bledý cizinec, byl kdysi jedním z nich.

„Věřím, že v enarnském podzemí se nám podaří nalézt nový domov. Bude trvat dlouhé roky, než si opět zvykneme na paprsky světla, pokud vůbec. Jen tam poznáme, zda se ještě někdy budeme moct podívat do záře Sirea, nebo budeme navěky odkázáni na milost a nemilost temnotě.“

Prostorný dóm ovládlo ticho. Po chvíli se začínaly ozývat první vzdechy přemýšlejících elfů. Slova jejich vůdce byla krutá, ale nakonec i oni museli souhlasit. Cítili úzkost a bolest, kterou s sebou ona pravda přinesla.

„Netvrdím, že to bude lehké,“ pokračoval Athron, „ale pokud nechcete zůstat nadosmrti zde nebo brzy zemřít, tak nám jiná možnost nezbývá,“ dokončil své úvahy.

Šum šepotu jako první protrhla Sinith. „Co tedy uděláme jako první?“ zeptala se ladným hlasem, v kterém ani ona nedokázala potlačit zklamání.

„Sureth s Mesithem by mohli vyrazit na průzkum,“ pronesl Athron po chvíli.

Do tmy se ozval tupý zvuk dvou kamenů a oba zmiňovaní elfové se začali pomalu prodírat kolem těl ostatních.

„Dejte velký pozor na hlídky mého otce,“ varoval Athron, když prošli kolem něj.

„My ostatní zatím můžeme pouze přemýšlet,“ dodal a naslouchal tichosti kroků, které se začaly vzdalovat.

„Opravdu myslíš, že nám jiná volba nezbývá?“ zeptal se Sarth, když většina ostatních odešla.

„Znám svého otce až moc dobře, abych věděl, že ne,“ odpověděl Athron s přesvědčením.

Kdyby mohl, tak by rozhodl jinak. Přemýšlel nad tím už dlouho. Ještě dříve, než spatřil tmavé stíny kráterů Calimy. Jak by se rád vrátil domů, nebo alespoň odplul na klidné a nikým nerušené místo, kde by začal nový život. Ale to nešlo. Právě tam bude jeho otec hledat nejdříve, a pokud jej najde, jeho osud bude zpečetěn.

„Možná by nám stačil nějaký malý ostrov,“ přerušil jeho myšlenky Sarth, který na jižní kontinent neměl nejlepší vzpomínky.

„Vím, že se ti na Enarn nechce, ale pokud se otec dozví o naší svobodě, nechá prohledat celou Sierru. Začne všemi ostrovy a ostrůvky a poté zamíří přímo na Anorn, který je schopen obrátit vzhůru nohama. Jsou jen dvě místa, kterým se vyhne. A tím je Eborn a Enarn. Nikdo z elfů si nepřeje další válku s orky a otec to moc dobře ví. Do trpasličích slují se s armádou už vůbec neodváží. To by mohl být skutečný konec jeho vlády.“

Sarth si povzdechl.

Nepochyboval o Athronovu úsudku. Kdo jiný mohl znát krále lépe než jeho syn. Přesto nedokázal potlačit pocity zármutku, že bude muset opustit Aldron a uprchnout na bezpochyby nejhorší místo na Sieře.

* * *

Mnoho dnů uběhlo, než se uvěznění elfové odvážili opustit horu Siriuth. Jejich prvotní obavy byly naprosto zbytečné, neboť pohoří nikdo nehlídal. Pro ostatní elfy byli dávnou a mnohdy i zapomenutou minulostí.

Elfí princ však minulostí nebyl. Seděl na skalnatém výběžku a sledoval srpovitou Calimu, která ve své kráse putovala po noční obloze. Chyběla mu tolik, že potlačoval bolest a přehlížel slzy, které mu vehnala do očí. Nikdy dříve by si nepomyslel, že za slabé světlo noční luny bude tolik vděčný.

Byl připraven na dlouhou cestu stejně jako ostatní, kteří minulé noci opustili skalnaté vězení. Nařídil Sinith, aby jeho lid dovedla až k Rinerskému pobřeží. Tam měli započít se stavbou lodí. On však zůstal a nyní společně se Sarthem vychutnával svěží vánek přicházející ze západu.

„Je čas,“ pronesl tiše a pomalu vstal.

Nezamířil do hloubi pohoří jako ostatní, ale vyrazil do lesnaté nížiny na severozápadě. Věděl, že cesta bude velmi nebezpečná, ale podstoupit ji musel. V nejtěžších chvílích, schvácen černou horečkou přísahal pod temnotou chladných stěn, že pokud se někdy dokáže prokopat na povrch, vrátí se do Arinilu. Nehodlal se tam usadit nebo navštívit staré přátele či své bratry a sestry. Stejně by jen stěží poznali, že ten vyzáblý bledý špinavec byl kdysi aldronským princem. Důvod, který jej tam hnal, byl stejně temný jako zvrhlé myšlenky jeho otce, který jej bez soucitu uvrhl do temnoty hory smrti.

Nejen, že měl v úmyslu zabít Elithora, ale navíc chtěl tvrdě potrestat i ostatní, kteří svým mlčením pouze přihlíželi jeho zkáze. Nikdy dříve by se k takovému činu nesnížil, ale hranice, za kterou v temném vězení klesl, byla daleko za prahem pochopení rozumných bytostí. Na to, co musel nařídit, vytrpět a vykonat, aby přežil, chtěl co nejdříve zapomenout. Ostatní však na něj nikdy zapomenout nesmí. Každý elf bude se strachem vyslovovat jeho jméno a platit duší za to, co mu svým mlčením způsobil. Chtěl pomstu za příkoří, které se dostalo jemu a jeho lidem; spravedlivou daň, na kterou měl podle svého přesvědčení právo.

Mnohokrát chtěl od tohoto činu ustoupit, ale jeho dobrou tvář nenávratně pohltila temnota hory. Byl někým jiným, ženoucí se kupředu s odhodláním splnit slib nebo zemřít, jak si přísahal. Nic jiného se mezitím nenacházelo.

To, že dokázal přežít, bylo znamení, vykoupené nepředstavitelnou bolestí a ponížením. Už ani nevěděl, kolikrát proklel osud a kolikrát chtěl ukončit své trápení. Naposledy, když nemilosrdný los oběti padl na Aroneth, jeho ženu.

Po její smrti, kterou darovala tělo ostatním, chtěl udělat to samé. Byl však přemožen a spoután. S bezmocí se pak vzpíral žalu a bolesti, než nakonec od úmyslu sebevraždy upustil. Od té chvíle prosil osud, aby i na něj padl stejný los. Osud ho však nevyslyšel a Athron jej za to proklínal.

Na to vše se nyní snažil zapomenout. Měl před sebou budoucnost, o které se dříve bál i snít. Vzdával hold osudu a s vděkem přijímal novou výzvu, byť by měla být tou poslední.

* * *

Sarth klečel na větvi a bez jediného hnutí sledoval hada, který se plazil k němu. Krátkým pohybem hbité ruky do něj vrazil ostrý hrot kosti; jediné zbraně, kterou si pod horou mohl vyrobit.

Obratně z hada stáhl kůži a nakonec jej nařízl podél páteře a rozpůlil. Očistil maso od zbytků vnitřností a jeden díl podal Athronovi. Po dlouhé době měli v puse něco jiného než netopýry, jeskynní hlodavce, brouky nebo elfí maso.

I voda z potoka chutnala jinak než ta z jeskyních jezírek. Jen tiše leželi a sledovali hvězdy zdobící oblohu. Nasycení a umytí pak nalezli v koruně stromu místo, kde mohli přečkat další den.

Athron ulehl na širokou větev a hlavu si zabalil do látky, kterou si odtrhl z oděvu. Tělo pak pečlivě přikryl širokými listy lacondronu.

Sarth vymáčkl z hadích zubů jed a namočil si v něm několik kostěných jehel. Měl v úmyslu je použít jako šipky do píšťaly, kterou si předešlé noci vyrobil z bambusové větve. Uspokojen pak i on ulehl k spánku.

Ani po sedmnáctém dni na cestách si na světlo stále ještě nezvykli. Jejich oči si odvykly paprskům, bez kterých by si dřívější život neuměli ani představit. Nyní jim zlatavá záře způsobovala jen bolest a utrpení. Sarth se obával, že mu s největší pravděpodobností nezbude, než strávit podstatnou část života někde v šeru či naprosté tmě, jak předpovídal Athron. Vlastně mohl být rád, že mu zrak alespoň v nějaké podobě ještě zbyl. Mnozí na tom byli o poznání hůře.

Athron měl znovu zlý sen.

Nebylo spánku, ve kterém by se neodehrávala stejná scéna, kdy byl zajat a vržen do hlubin zapovězené hory Siriuth. Bylo s ním zacházeno jako s posledním elfem, který se na Aldronu nacházel. Trest, který pro něj jeho otec přichystal, potkal jen několik vyvrhelů, kteří se dali spočítat na prstech několika rukou, neboť smrt v hlubinách temných hor byla přichystána pouze vrahům.

Athron ale žádný vrah nebyl, dokonce ani nespáchal žádný zločin. Jen žádal to, co mu po právu náleželo. Přesto byl společně se svými následovníky vydán napospas smrti. Ještě nyní se mu živě vybavovaly otřesy a burácení kamenů, které zavalily jediný přístup do nitra hory.

Probudil se zbrocený potem. Těžce dýchal a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Ani šátek na očích mu nedodal odvahy je otevřít. I tak cítil teplo a vnímal světlo Sirea, který se nacházel někde nad ním. Nasunul široký list nad obličej a otočil se na bok. Z očí mu stékaly slzy, když se zaposlouchal do krásy ptačího zpěvu. Život pod horou mu oslabil zrak, ale ostatní smysly posílil a on nyní daleko lépe než kdykoliv předtím vnímal nepřeberné množství zvuků, které les v jeho bezprostředním okolí nabízel. Dlouhou dobu zůstal vzhůru a poslouchal, než se nakonec podvolil síle únavy a usnul.

Sarth se probudil první. Dlouho jen ležel a s přimhouřeným pohledem sledoval vycházející srp Calimy, než se odhodlal a posadil na větev. Lehce zatřásl Athronovým ramenem a několikrát na něj tiše promluvil. Jeho přítel se pohnul a cosi nesrozumitelného zamumlal.

„Sarthe?“ hlesl po chvíli a opatrně si sundal pásku, která chránila jeho oči.

„Už je čas,“ odvětil Sarth a opět pohlédl k vycházející luně.

Athron se opřel o kmen stromu a chvíli se rozhlížel kolem sebe. Ptačí zpěv utichl, jen šumění větví zbylo po nádherné symfonii, kterou slyšel přes den. Pomalu vstal a protáhl se.

„Vyrazíme?“ zeptal se směrem k Sarthovi, který v ruce držel několik čerstvě natrhaných ořechů.

„Nejdřív bychom mohli pojíst,“ namítl a začal kamenem rozbíjet skořápky.

Jedli pomalu. Vychutnávali si chuť čerstvých plodů a sledovali hvězdy nad sebou. Athron pomalu rozkousal poslední jádro ořechu a pohlédl na Sartha, který se marně rozhlížel, zda v dosahu neuvidí ještě nějaké další.

„Už musíme jít,“ pravil a začal opatrně slézat z koruny stromu.

Zklamaný Sarth se ještě naposledy rozhlédl kolem sebe, než i on začal šplhat z mohutného lacondronu, který jim pro dnešní den poskytl úkryt.

* * *

Muselo být léto, byť na vrcholcích hor zůstávaly nedotknuté valy ledovců. Sinith to poznala podle krátkého času noci, který měli na pochod a především podle čerstvých pupenů sanitanu, ostnatého keře, který bylo možné spatřit pouze vysoko v horách a jehož listy nyní žvýkala.

Cesta pohořím byla náročnější, než předpokládala. V těžkém a nepřehledném terénu jen obtížně hledali stezky nebo schůdnější cesty. Mnohokrát zabloudili ve slepých dolinách nebo před bezednými stržemi. Přesto pokračovali vytrvale dál.

Pochod brzdila i nutnost nalezení denního úkrytu. S prvními slábnoucími hvězdami začínaly vybrané hlídky hledat dostatečně velké skrýše, kam by se všichni mohli uchýlit. Stejně jako tomu bylo i dnes. Doposud se však nikdo nevrátil a na obloze sílil světlý pruh, předznamenávající příchod nového dne.

Sinith seděla na ploché části skály a její modré oči se smutkem hleděly k prvním paprskům. Mysl zaplavená vzpomínkami se toulala dobou, kdy za Sireem utíkala a prahla po jeho teple.

Nemohla věřit, že se mu nyní musí vyhýbat v obavě o holý život, ale bylo tomu tak. Nechtěla dopadnout jako nebohá Kirath, kterou nalezli s popraskanou kůží a zkrvaveným pohledem, který marně chránily napřažené dlaně. Tak tragicky skončila její tajná procházka za denním světlem. Byl to strašný pohled, který se Sinith před každým rozbřeskem vracel před oči.

Z jejího zasnění ji vyrušil nepatrný pohyb na konci stezky. Zahlédla jednoho z průzkumníků, který běžel směrem k ní. Vstala v naději potěšující zprávy.

Akaloth ji však zklamal. Ani ostatním se nepodařilo nalézt větší jeskyni nebo průrvu, jako tomu bylo v předchozích dnech. Nalezli pouze několik malých puklin, kam by se snad drobné skupinky elfů mohly vměstnat.

Sinith začala urychleně rozdělovat elfy. Všichni věděli, že déle čekat nemohou. Dříve, než došlo k rozbřesku světla, zmizely nepočetné skupinky vybledlých a polonahých postav ve stínu hor.

Toužebná tma byla nahrazena pouhým stínem, přesto za něj byla Sinith vděčná. Utáhla si pásku na očích a snažila se usnout dříve, než světlo zesílí a ona pocítí sílu letního tepla.

Nešlo to.

Stále musela myslet na Athrona a Sartha, kteří bloudí nitrem Aldronu. Mnohokrát se snažila odhadnout, kde mohou být, a doufala, že se jim podaří dosáhnout toho, kvůli čemu se vracejí do Arinilu. Sama nevěděla, co mají v plánu, a vlastně ani nechápala, proč to dělají.

Přemýšlela dlouho. Až když stíny ukázaly poledne, únava a vyčerpání jí otevřely bránu do říše snů. Položila hlavu na Kerthurovu hruď a začala slaběji oddechovat. Ještě předtím si mnohokrát opakovala, že napříště musejí být opatrnější.

Dvacet dnů jim dělaly společnost vysoké štíty hor, než dospěli k jihovýchodnímu Rinerskému pobřeží.

„Moře!“ vydechla unavená Sinith, jejíž pohublá ruka ukazovala směrem, kde záře Calimy odkryla první mořské vlny, tříštící se o útesy. „Moře!“ zopakovala možná i s trochou nedůvěry, zda se jí to jen nezdá.

Sen to ale nebyl. Před nimi se rozprostíral jižní cíp Rosithského lesa, za kterým vládla nedohledná moc oceánu.

„Musíme být opatrní,“ pronesl Kerthur při pohledu na hustý les, který byl ještě před nimi. Znal skoro celý Aldron, ale do těchto končin ještě nikdy nezavítal.

„Tady žádné osady nebudou,“ pronesla Sinith s přesvědčením a nasála vlahý vzduch.

„Kde bereš tu jistotu?“ podivil se Kerthur a obezřetně sledoval každý podezřelý kout.

„Jen blázni by stavěli obydlí u Brinilského pohoří,“ namítla a rozhlédla se po tmavě zeleném koberci mohutných stromů.

„Proč myslíš?“ zeptal se Kerthur.

„Ty jsi nikdy neslyšel o kletbách, které kolují v prastarých pověstech?“ podivila se nad neznalostí svého milence.

„Ty dáš na báchorky starých kmetů?“ podivil se a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„To nejsou báchorky,“ ohradila se, „ale to ty snad nikdy nepochopíš,“ dodala odevzdaně a vykročila vpřed.

Kerthur dobře věděl, jak se tomuto místu mezi elfy přezdívá, ale po době strávené pod horou smrti si z Pobřeží temných duší pranic nedělal. V každém případě si i on v duchu přál, aby síla legend a pověstí udržela ostatní elfy z jejich dosahu.

Pouze jednu noc trvalo, než dorazili k pobřeží.

Kerthurovy obavy se nenaplnily a on musel dát zapravdu Sinith. Přesto lesem postupovali obezřetně a dopředu vysílali několik elfů na průzkum. Bylo až k neuvěření, že za celou dobu nenarazili na jediného elfa ani nezahlédli jedinou hlídku, která by brázdila noční oblohou na obřích jestřábech.

Možná by k pláži dokázali dorazit i dříve, kdyby je nezpomalily šťavnaté plody, které místní les nabízel. Někteří dokonce nepohrdli ani čerstvými listy keřů, z kterých se obvykle vyráběl calub, vroucí nápoj používaný k léčení stejně jako k obyčejnému povznesení nálady.

První rozčeřil poklidné vlny Kerthur, když vyhrál krátký závod, který rozpoutal se Sinith. Několika dlouhými skoky se dostal do míst s  větší hloubkou a v jediném okamžiku zaplul pod hladinu. Vzápětí za ním vběhla do bílých slaných pěn i ona a další elfové.

Ještě před několika dny by se jim o takové koupeli ani nesnilo. Plavali na hladině, poslouchali vlny, které se ztrácely na písečné pláži, a snili. Jejich slabé pohledy sledovaly záři tisíce hvězd, které využily nepřítomnosti Calimy a rozsvítily temnou oblohu miliony stříbrných zrnek.

Sinith svlékla místy potrhané šaty a vychutnávala si blažené doteky osvěžující vody. Nebyla sama, která zcela odhalila své tělo, aby po chvíli mohla svůj oděv proprat ve slané vodě. Dlouhý čas trávili obklopeni šumějícími vlnami, než se uchýlili k návratu do lesa.

„Mám pocit, že se mi to všechno jenom zdá,“ pronesla Sinith zasněně.

Kerthur, který vybíral strom pro nadcházející den, se pousmál.

„Já taky,“ odvětil a  pohladil ji po rozpuštěných vlasech, které nechala osvěžit ve vodě. „Vždycky jsem si myslel, že kdyby se mi náhodou podařilo přežít, půjdu a pomstím se za všechno utrpení, kterým jsme museli projít,“ pronesl zamyšleně a z jeho tváře zmizely vrásky úsměvu.

Sinith ho jen mlčky poslouchala a sledovala lesk jeho očí.

„Nyní však chci co nejdál, abych už nikoho nezajímal, aby mne nikdo nehledal a aby se mě nikdo nemusel bát. A já si mohl konečně užívat života,“ pronesl a opět ji pohladil. „Netoužím po pomstě. Chci jen žít, dýchat čerstvý vzduch a pít tekoucí vodu. Chci založit nový domov, kde nám bude dobře.“

Na Sinithině tváři se objevil úsměv. Skrze slzy sledovala svého milence a přikyvovala s podobnými pocity, které v sobě doposud držela a které nepropustí dříve, než skutečně opustí břehy Aldronu a naleznou nový domov.

„Zkusíme tenhle?“ zeptal se Kerthur, když zanechal snění a začal lézt na mohutný strom, v jehož korunách chtěl přečkat další den.

Byl to nejdelší den v Sinithině životě. Probudila se už dlouho před západem Sirea a natisknuta na Kerthura přemýšlela o následující noci. Cítila, jak její milý dýchá, a naslouchala, jak pomalu vstávají i ostatní elfové. I Kerthur se vzbudil a přimhouřeným pohledem se mračil na svět, tak jako každý večer. Bylo na něm znát jeho zmatení, než se pořádně rozhlédl.

Plán noci znal každý nazpaměť, a tak na dvě stě elfů začalo dolovat tvrdé dřevo z prastarého lesa. K opracování mohutných kmenů i tenkých větví používali pouze kameny a drobné nástroje z kostí, které si za dobu svého věznění vyrobili. Jejich jediným cílem bylo postavit velké a pevné plavidlo, jehož plachty by je odvezly mimo dosah ostatních elfů. Loď, která by jim darovala skutečnou svobodu.

* * *

Přejít Salertský les a Narskou nížinu bylo snadnější, než Athron se Sarthem předpokládali. Hlídkám, které cestou potkali, se dokázali bez větších problémů vyhnout. Nyní je ale čekala daleko náročnější část. Doposud se vyhýbali všem osadám a městům, o kterých Athron věděl. Po čtyřiceti dvou nocích náročného běhu se však přiblížili na dohled předměstí Arinilu.

Athron cítil, že se konečně blíží svému cíli. Věděl, že skutečné nebezpečí jim hrozí právě až zde. Nejtěžší bude nepozorovaně proniknout do města a proplížit se až k paláci. Dovnitř už se dostat dokáže, o tom nepochyboval. Pokud se nic nezměnilo, tak věděl nejméně o šesti vhodných postranních vstupech, kterými mohou nepozorovaně vklouznout do jinak velmi dobře střeženého panovnického sídla. Jakmile se dostanou dovnitř, již je nikdo nebude moci zastavit. Jen málo elfů, pokud vůbec někdo, znalo arinilský palác tak důvěrně jako Athron, který v něm vyrůstal.

Ale to bude ještě dlouhá cesta.

Pro začátek by si měli konečně pořídit vhodné šaty a pořádné zbraně. V otrhaných a zapáchajících hadrech by ve městě vzbudili nežádoucí pozornost.

Sarth se krčil pod větvemi ladijské borovice a sledoval dění na cestě. V ruce si nervózně pohrával s šiškami, ze kterých vydroloval zralá semena, a žvýkal je. Všude bylo naprosté ticho, jen občas se z dálky ozývaly zvuky nočních dravců vyrážejících na lov.

Athron seděl nedaleko něj a sledoval opačnou stranu.

Stál tam velký dům, obklopený třemi hospodářskými staveními, osamocen, daleko od nejbližší osady. Dobrou třetinu noci jej vytrvale sledovali, než se Athron odhodlal vyplížit ze svého úkrytu a přikrčen pokračoval ke stěnám vysoké kruhové budovy.

Byl to typický venkovský dům, vystavěný ve tvaru menší věže. Jeho střecha se rozdělovala na dvě části a pokračovala do dvou špiček, mezi nimiž byl široký kruh, kterým dovnitř proudilo světlo a čerstvý vzduch. Do obydlí vedl zvenčí jediný vstup.

Všude vládlo naprosté ticho, které Athronovi dodalo odvahy vstoupit. Opatrně odhrnul těžký kožený závěs a vkradl se dál, jako nejposlednější zloděj, kterým ve skutečnosti byl.

Seděl v ústí chodby a sledoval opačnou stranu, zatímco se Sarth doplazil až k němu. Všiml si jeho zrychleného dechu, svědčícím o strachu, který oběma koloval v žilách.

Krátká chodba je dovedla až do středového sálu, na jehož mramorovou podlahu dopadaly stříbrné paprsky Calimy. Celé obydlí bylo o poznání větší, než bývají podobné budovy. Uprostřed sálu bylo vybudováno spirálové schodiště, vedoucí na nikterak široký ochoz dalšího patra, který umožňoval dostatečný průnik světla i do přízemí. Athron pohlédl nahoru. Spatřil pouze dva závěsy, na rozdíl od přízemí, kde bylo vstupů hned pět.

Opatrně nahlédl do první místnosti, kterou měl nejblíže. Libá vůně odhalila, že se jedná o přípravnu pokrmů a jídelnu, v jejímž středu stál rozměrný dřevěný stůl. Stačilo jen, aby se o jeho nos otřela slabá vůně koření, a ihned se mu v puse nahromadilo nepřeberné množství slin. Několikrát polknul a slabě vzdechl. Už si ani nepamatoval, kdy něco podobného ucítil.

Sarth na tom nebyl o mnoho lépe. Odevzdaně se nadechl a opatrně vstoupil do místnosti. Chvíli se rozhlížel, až nevydržel a otevřel první skříň. Aniž by vlastně chtěl, sáhl po hlávce zelí, která ležela na jedné z polic. Přičichl k ní a opět jen těžce vzdechl. Ani on něco podobného necítil věčnost.

Athron jen tiše a bezmocně sledoval, jak se jeho přítel zahryzává do čerstvé zeleniny. Tomu pokušení nakonec také neodolal a ochutnal sladké zelené listy.

Z horních pokojů se ozval nepatrný zvuk.

Athron se Sarthem zpozorněli. Zaslechli zřetelné kroky, které se nesly ochozem a poté i schodištěm. Sarth se skrčil a schoval za prostorný stůl. V sále se objevila středně vysoká postava v dlouhém nočním plášti.

„Kdo jsi?“ pronesl nepříjemně ostrý elfí hlas.

Athron nevěděl, co má říci. Navíc zahlédl v měsíční záři čepel krátkého meče.

„Mluv!“ křikl majitel domu a namířil hrot jeho směrem.

„Mám jen hlad. Nepřišel jsem nikomu ublížit,“ pronesl Athron na svou obhajobu.

„Kdo jsi?“ opakoval rozčíleným hlasem elf, bez špetky důvěry k polonahé vyzáblé postavě.

„Jsem jen tulák,“ odvětil Athron, který ještě nestačil dožvýkat několik listů salátu.

„Jsi obyčejný zloděj a tak s tebou bude také zacházeno!“ křikl elf rozhořčeně.

Athron velmi dobře věděl, co taková slova znamenají. Být obyčejným zlodějem, možná by přišel pouze o jednu ruku, ale v jeho případě by to jistě skončilo smrtí nebo dalším podzemním vězením. A ani s jedním se nechtěl smířit. Ne nyní, kdy urazil tak dlouhou cestu, aby dostál své přísaze. Stálo ho to až příliš mnoho námahy, aby byl polapen jako pouhý vykradač spíží.

Blesku rychle ukročil stranou a uchopil ruku, která k němu směřovala ostří. Než se stačil překvapený elf vzchopit, klesl se zasípáním na kolena a chytil si krvácející ránu. Athron mu vytrhl meč a vzápětí mu ostrou kostí probodl břicho. Pevné sevření dlaně pak zabránilo smrtelnému výkřiku. Bezvládné tělo se sesulo k zemi.

Na ochozu se ozvaly další kroky. Po chvíli se na schodišti objevila menší postava, která hleděla směrem do jídelny a snažila se ve tmě zjistit, co se děje.

„Drahý?“ stačila vyslovit směrem ke stínu, který spatřila na podlaze, než ji zasáhla čepel vrženého meče.

S bolestivým výkřikem klesla na schody a naposledy zasténala. Athron k ní okamžitě přiběhl a vytáhl jí meč z prsou. Rychlostí šelmy proběhl oba horní pokoje, než se uklidněn vrátil na ochoz. Sarth popadl jídelní nůž a zkontroloval přízemí. Nikoho dalšího v budově nenašli.

Athron se vrátil na schodiště a klekl si nad bezvládné tělo mladé elfky. Přemýšlel nad tím, co se zde před několika okamžiky odehrálo. Nebylo to poprvé, kdy zabil elfa, ale bylo to poprvé, kdy nebyl v právu. Přiložil prsty k jejím víčkům a zavřel jí oči.

Cítil, jak se změnil.

Před svým uvězněním by jej nikdy nenapadlo, že někdy bude schopen ublížit elfce, natož ji chladnokrevně zabít. Nyní nad tím vůbec nepřemýšlel. Prostě jen instinktivně vrhnul meč. To jediné, na co v té chvíli myslel, bylo zůstat neprozrazen. Navíc pro ni neprolil jedinou slzu. Bylo mu to jedno. Až nyní na něj dopadla tíha činu, který tak snadno vykonal. Nebyla to však vina, kterou očekával, nýbrž smutek z toho, co se z něj stalo.

„Co s nimi uděláme?“ zeptal se potichu Sarth, který se skláněl nad nehybným elfím tělem. I jeho trochu hlodalo svědomí za další dva zmařené životy, ale velmi dobře věděl, že by učinil to samé.

„Uložíme je zpět na jejich lože,“ odvětil potichu Athron a uchopil elfku do náruče.

Stoupal schodištěm a přivíral oči pod silou vůně její kůže a vlasů. Skoro už zapomněl, jak dokáží elfí ženy krásně vonět. Opatrně ji položil na lůžko a přikryl ji. Chvíli na ni hleděl a objímal ji, než se vydal zpátky do přízemí, aby pomohl Sarthovi s jejím manželem.

Jen několik okamžiků jim zabralo prohledání celého domu. Nevynechali jediné zákoutí, díky čemuž odkryli dvě tajné skrýše, které byly vybudovány pod podlahou v prvním patře. Nalezli mnoho potravin, šatů, ale i několik zbraní. Objevili také mnoho šperků, několik perel a velký obnos mincí. To je však nezajímalo. Větší poklady se ukrývaly v kuchyni. Poprvé po předlouhé době měli v ústech pokrm hodný elfů, který se s tím, co jedli doposud, nedal nijak srovnávat.

V domě se nezdrželi dlouho. Rychle se omyli v kádi a oblékli čisté šaty. Athron si k pasu připevnil dva krátké meče a nakonec přes sebe přehodil černomodrý dlouhý plášť s kápí.

Sarth se spokojil s několika dýkami, dlouhým nožem a s obyčejnými černými šaty. Největší starost měl se zásobami na cestu. Podařilo se mu naplnit dva středně velké vaky. Byl je ochoten celou dobu nést, neboť představa, že by zde nechal třeba jedinou lahůdku, byla nepřijatelná.

Když opouštěli dům, Athron se zastavil na prahu a otočil se zpět. Chvíli hleděl do tichého sálu na kaluž krve, kterou za sebou zanechali. Možná chtěl pronést něco na svou omluvu, ale jeho ústa mlčela. Opět si uvědomil ten velký rozdíl. Starý Athron by nikdy nic takového nevykonal. Ten nový, který opustil horu smrti, se za dva zmařené životy ani neomluvil. Utišil v sobě nepříjemné myšlenky a bez dalších slov či gest odhrnul vstupní závěs a vydal se za Sarthem.

Tři noci trvalo, než konečně dorazili na dohled k Arinilu. Athron se zastavil a hleděl do dálky. Konečně, po tak dlouhé době spatřil vysoké bílé věže rodného města. Ta nejvyšší, nacházející se v samém středu, byla centrální věží paláce; jeho dřívějšího domova.

Athron věděl, že v ulicích se dají nalézt prázdné budovy, které mnoho zámožných elfů využívalo pouze jako příležitostné rezidence. Ty však byly situovány v lepších čtvrtích ve středu města a to bylo příliš daleko. Naštěstí zde bylo také mnoho opuštěných skladů, které se využívaly pouze v určitých ročních obdobích. Většina z nich byla vystavěna v přístavní části města, které se nacházelo na jihovýchodní straně. Přístav byl hlavní tepnou Aldronu, přes který proudily tři čtvrtiny veškerého zboží a surovin, a především nebyl daleko. Athron věděl, že přístaviště bude jako úkryt pro začátek dostačující.

Arinil žil čilým ruchem i v noci. Dokonce i na předměstí byla většina hlavních ulic po celou noc osvětlena olejovými lampami. Athron velmi důkladně vybíral cestu městem. Vzpomínal, kam jaká čtvrť vede a zda se nedostanou do slepé uličky, kterou se pro ně mohlo stát i osvětlené náměstí. Pro své cesty využíval pouze postranních uliček, které v mnoha případech souběžně kopírovaly hlavní třídy.

Vysoké věže Arinilu braly Athronovi dech. Vše, co kolem viděl, mu připomnělo, čím kdysi byl. Z jeho nostalgie jej však velmi rychle vyvedla skutečnost, kterou nemohl opomenout. Ten starý Athron, který se zrodil v Arinilu, byl již dávno pohřben pod horou Siriuth. Nemilosrdné pohoří opustil někdo jiný, který s aldronským princem neměl pranic společného, což trpce zjišťoval každým dnem.

Ke svému cíli doběhli ještě před půlnocí. Athron věděl, že musejí spěchat. Chtěl do přístavu dorazit raději dřív. Počítal i s tím, že by mohli zbloudit. Cestu však vybral dokonale. V temných uličkách potkali jen několik společensky unavených jedinců a několik ochočených koček, které se vydaly na noční toulky. K přečkání slunného dne vybral sarilinové sklady patřící jeho otci. Věděl, že nyní budou prázdné, neboť ještě nepřišel čas sklizně hrubozrnného obilí, které se sklízelo až v polovině podzimu. Sýpky, které čítaly na patnáct prostorných budov, ani nebyly nikým střeženy.

Athron s viditelnou úlevou vystoupal do vyšších pater mohutné věže a sedl si. Sledoval spirálovitě stoupající plochu, na které se obvykle sušilo obilí, a přemýšlel nad následujícími dny.

Sarth vyndal z vaku několik surovin a začal připravovat jídlo. Občas pohlédl na Athrona, na jehož tváři se objevil náznak slabého úsměvu. Nepochyboval o tom, že je rád, že už jsou zde. Bylo to nepochybně snazší, než se oba domnívali, a nyní je čekal klidný a pohodlný spánek.

* * *

Skoro dvacet nocí sledoval Athron dění ve městě a sbíral informace. Už se neschovávali v prostorách skladiště, ale žili v jednom z luxusních domů, který se nacházel v centrální čtvrti Arinilu. Rozlehlá budova s třemi vysokými věžemi patřila baronu Farithovi. Jeho rodina sídlila na ostrově Sira a Athron doufal, že v této době nebudou mít žádný důvod navštívit královské město.

Zde si mohli nikým nerušeni podrobně promyslet plán, který Athronovi zrál v hlavě od první chvíle, kdy se prokopali na povrch. Měli dost času, neboť se král zatím ve městě nenacházel. Jak Sarth zjistil, tak byl na návštěvě své sestry, která žila na ostrově Turith ve městě Salama. Podle posledních informací měl připlout právě za tři dny.

Byly to poslední dny, které byl Athron ochoten čekat. V poslední době nebylo chvíle, kdy by na setkání se svým otcem nemyslel. Už se nemohl dočkat okamžiku, kdy mu stane tváří v tvář. Věřil, že bude pro Elithora velkým překvapením. Nejraději by mu přichystal stejný osud, který byl vystrojen jemu, ale dobře věděl, že k tomu nebude mít příležitost ani čas. A ještě méně času mu zbude na útěk. Přesto jeho mysl požadovala pro otce stejný trest, možná ještě horší, než jaký potkal jeho.

Athron cítil sílu nenávisti, která mu kolovala v žilách. Už se ji nesnažil potlačit jako kdysi dávno, neboť věděl, že ji tím pouze posílí. Nenávist, kterou choval ke svému otci, jej dávno přerostla. Neměl jej nechat zaživa pohřbít a odsoudit tak k dlouhému a nemilosrdnému umírání. Odplata, kterou mu Athron přichystal, bude v mnoha ohledech daleko milosrdnější. Smrt, která na Elithora čekala, bude rychlá. Tedy jistě rychlejší než ta, která byla zosnována pro něj. Král Aldronu zemře za zradu své krve, ale také za to, co ze svého nejstaršího syna udělal. Ta proměna bila do očí. Athron pod horou smrti ztratil jakékoliv zábrany a svědomí. Už to nebyl aldronský princ, který kdysi velel alianskému vojsku. Už to nebyl ten Athron, který z plných sil bránil právo Aldronu. Už to nebyl onen syn, který miloval své rodiče a svou rodinu, za kterou byl ochoten položit i život. Nenávist a touha po pomstě mu zatemnily oči. Desítky let v podzemí mu sžíraly s nemilosrdnou pravidelností mysl a ta nyní žádala odplatu. Věděl, že i kdyby utekl na druhou stranu Sierry, tak by se před svými myšlenkami nikam neschoval. Musel učinit to, k čemu se zavázal přísahou, byť by tato pouť měla skončit jeho smrtí. I tuto možnost si připouštěl, přesto to byla jediná možná cesta, jak skutečně dojít ke svobodě.

Na hlavních ulicích se začínaly rozhořívat první lampy. V malých skleněných koulích plápolaly na koncích bavlněných knotů jasně bílé plamínky světla. Sarth sbalil několik posledních věcí do vaku a pospíšil si za Athronem, který ho čekal na prahu zadního vchodu a sledoval šero postranní uličky.

Farithovo sídlo mělo několik východů. Ten hlavní vedl do jedné z nejfrekventovanějších ulic Arinilu, který vládl čilým nočním ruchem jako kdysi dávno předtím. Z města se ozývalo plno zvuků a hlasitých výkřiků. Athron napínal svůj sluch a vzpomínal na doby, kdy i on chodil spát až těsně před svítáním, unaven silou caruanských vín a turithského třtinového rumu. Mnoho elfů dávalo přednost nočnímu životu před denním a možná mezi ně patřil i on. Tehdy ještě nemohl tušit, že jej temnota obklopí na více jak jedno století a že mu jednoho dne nebude noc připadat tak tajemná a krásná. Nyní se cítil spíše jako její vězeň, který jinam utéci nemůže, neboť jen s ní je schopen přežít.

Pro svůj odchod si ale nevybral hlavní bránu Farithova sídla, nýbrž jeden ze tří postranních východů. Čekal u malé branky, která oddělovala temnou uličku od rozlehlé zahrady, než zaslechl opatrnou chůzi svého přítele. Ten mu položil ruku na rameno.

„Můžeme vyrazit,“ pronesl tiše a i on hleděl do dáli na vzdálenou zář hlavních ulic.

Athron přikývl, otočil se k Sarthovi a prohlížel si jeho tmavý, velmi drahý oděv, který nalezli v šatníku barona Faritha. Nechyběl mu ani dlouhý plášť, který dokázal zcela zakrýt Sarthovu pohublou postavu.

„Jdeme,“ hlesl Athron a jako první vyšel do temnoty úzké uličky.

Doufal, že dnešní noci konečně vykoupí svou duši a utiší naříkající mysl. Svižným krokem vyšel vstříc temnotě, pod jejímž závojem se dva záhadní obchodníci záhy ztratili.

Šli velmi rychle.

Athron věděl, že před sebou mají dlouhou cestu a přetěžký úkol. Vlastně budou rádi, když do svítání dokáží opustit palác. Jediné, na co si dávali pozor, byly městské hlídky, které udržovaly pořádek v ulicích. Ostatním nočním obyvatelům nevěnovali mnoho pozornosti.

Procházeli desítkami ulic, které dobře znali a které si i po tak dlouhé době dokonale pamatovali. Město se skoro nezměnilo až na několik drobností, kterých si ihned všimli.

Sarth se v jedné ulici na chvíli zastavil. Smutně hleděl ke vzdálenému domu a ztěžka vzdechl.

„Sarthe?“ zašeptal Athron, který se musel pro svého přítele vrátit.

„To byl můj dům,“ pronesl Sarth tiše a bez dalšího vysvětlování pokračoval v cestě.

Athron šel za ním. I jemu Arinil připomněl mnohé a mnohé mu bude připomenuto, až se dostane do paláce, kde prožil většinu života. Zahloubán do vzpomínek pokračoval za Sarthem, který jej vedl.

Nebylo pochyb, že tuto čtvrť zná daleko lépe než Athron. Přesně věděl, kterou uličkou se vydat, aby se vyhnuli hlavním osvětleným třídám, jejichž ruch se rozléhal celým městem. Oba skoro zapomněli na zvuk sirinského rohu, který se linul nocí nebo na jemnost atarských píšťal, hiladinských louten nebo jen prostého zpěvu, který se z mnoha míst ozýval. Pod horou Siriuth byla hudba nedostupný přepych, o kterém si mohli nechat zdát. Takové sny však brzy zmizely, neboť pouze trýznily zraněné duše odsouzených.

Bylo to poprvé, co se na delší dobu zastavili. Konečně dospěli ke svému cíli. Před nimi se rozléhala jižní část arinilského paláce, jehož vysoké věže se tyčily do nebes. Vrchol té nejvyšší nebyl v temnotě noci skoro vidět. Athron se těžce nadechl. I na něj nyní dolehl stesk, který však neměl dlouhého trvání. Byl zapomenut pod tíhou bolesti, která svírala jeho zraněné srdce.

„Jak se tam dostaneme?“ zeptal se potichu Sarth, který ještě nikdy v paláci nebyl. Dokonce marně vzpomínal, zda vůbec někdy procházel touto čtvrtí.

„Pojď,“ odvětil Athron a vyrazil další postranní uličkou k jihozápadnímu palácovému křídlu.

Po krátké chvíli opustili poslední ulici a ocitli se před jednou z hlavních tříd, kterou kopíroval vysoký zdobený plot ohraničující třetí jihozápadní zahradu. Plot nebyl budován, aby se přes něj nikdo nemohl dostat. Byť se tyčil do velké výšky, byl snadno k překonání právě díky ozdobnému kování. Větším problémem bylo přeběhnout dobře osvětlenou ulici. Athron si zavázal oči jemným šátkem, přes který byl schopen rozeznat obrysy věcí, a přes hlavu si přehodil kapuci. Přikrčil se v temném rohu a počkal, až bude připraven i Sarth.

Ulicí vládl klid. Athron vyšel ze stínu a zamířil přímo k zahradě. Neohlížel se. Beztak by přes šátek pořádně nic neviděl. Vyskočil na plot a během jediného okamžiku zmizel v hustých keřích loreandru. Celou dobu vnímal Sarthovy kroky, které jej následovaly.

„Jsme tu,“ hlesl s uspokojením a pohlédl na svého přítele.

Sarthovi bušilo srdce. Nijak neskrýval své rozrušení. I Athron cítil vzrušení, které sílilo vždy, když se o další kus přiblížil ke svému cíli. Oba sledovali osvětlenou ulici, zda svým manévrem nevzbudili pozornost. Všude panoval klid. Jen zdálky se ozýval zpěv podnapilého elfa, který mířil kamsi dál.

S uspokojením se vydali do hloubi terasovité zahrady, která oddělovala jihozápadní křídlo paláce od města.

Plížili se kolem upravených keřů ambithu a loreandru, které byly zastřihovány s pečlivostí zkušených zahradníků. Zahradou se linuly nepřeberné vůně nejrůznějších květů, jejichž názvy si Athron jen s obtížemi vybavoval. Už nikam nespěchali. Velmi obezřetně se keř za keřem přibližovali směrem k paláci.

Za několik okamžiků se krčili u vysokého keře solunatu, který byl zastřižen do tvaru pravidelné koule. Byl jedním z řady dalších, lemujících hlavní pěšinku vedoucí k postrannímu vchodu do paláce.

Athronovy oči sledovaly každé zákoutí a detail budovy, která se nacházela před nimi. I zde vládl naprostý klid, o čemž vypovídala i temná okna, situovaná nad zahradou. Vchod, ke kterému vedla pěšinka, používali zahradníci a sluhové, kteří si potřebovali cosi potají vyřídit ve městě. Nyní byl zamčen, ale Athron věděl, kde nalezne klíč. Jako malý často chodil právě do této zahrady a pomáhal starému Lisothovi s udržováním jeho vyhlášeného jezírka. Vlastně mu ho spíše kalil, když za jeho zády krmil zlaté amrony. Nyní však na malé okrasné rybky neměl nejmenší pomyšlení.

Přikrčen se proplížil až ke dveřím a přitiskl se ke stěně. Sarth jej následoval jako stín. Athron se sehnul a cosi hledal na schodišti. Sarth sledoval temná okna a doufal v to, aby u nich nikdo nestál a nevaroval hlídky.

Athronova ruka něco nahmatala a na jeho tváři se objevil úsměv. Klíč byl na svém místě, pod druhým schodem. Ani toto se za tak dlouhou dobu nezměnilo.

Vyndal jej z úkrytu a prohlížel si ho. Byl to vlastně svazek pěti klíčů, kterými se dalo otevřít i několik dalších zahradních altánků. Očistil klíč od hlíny a přistoupil ke dveřím. Ten největší z nich zasunul do klíčové dírky a otočil. Slabý zvuk oznámil překlopení zámku.

„Brána je otevřena,“ pronesl tiše k Sarthovi, který už netrpělivě přešlapoval přilepen ke stěně.

Athron neskrýval radost, když se dveře pootevřely. Měl sice v záloze připraven náhradní plán, ale ten už nebyl zapotřebí. Ještě naposled věnoval pohled spící zahradě, než vstoupil dovnitř.

* * *

I v noci bylo velké teplo v porovnání s chladným klimatem jeskyní, ve kterých byli Athronovi přívrženci uvězněni. Ještě že se mohli pravidelně zchladit v moři, které omílalo východní pobřeží. Ale ani jeho teplota nebyla nijak závratně nízká. Pro osvěžení to ale dostačovalo.

Stavba lodi i díky ztíženým podmínkám postupovala daleko pomaleji, než Kerthur původně předpokládal. Největším problémem zůstával nedostatek nářadí, kterým by surový materiál dokázali obrábět a dále zpracovávat.

Loď vyrůstala pod drobnohledem Sarmotha, který byl pasován do funkce hlavního stavitele. Nebyla to první loď, kterou stavěl, ale ty předchozí nebyly tak rozměrné. Už na počátku upustil od myšlenky několika lodí a soustředil se pouze na stavbu jediné. Vlastně to ani neměla být loď v pravém slova smyslu, nýbrž velký dvoupatrový vor.

Stavba pokračovala pomalu. Elfům nezbývalo nic jiného, než opracovávat dřevo ostrými kameny nebo jiným tvrdším dřevem. To, co by v loděnicích stihli za den, tady trvalo týden. I přesto byl Sarmoth s výsledkem spokojen. Po několika týdnech usilovné práce byl postaven základní trup voru, který měl celkem šest částí, a nyní se provádělo jeho zpevňování a příprava na vybudování vrchního patra, které mělo uzavřít obytný prostor a zároveň vytvořit vrchní palubu.

Sarmoth chtěl horní palubu vybudovat co nejdříve, čímž by dokončil celé podpalubí, které mělo následně sloužit jako úkryt před denním světlem. Elfové by tak nemuseli hledat chabý a nedostačující stín v korunách vzrostlých stromů a mohli by zůstávat i přes den na lodi. Alespoň by mohli pokračovat v drobných pracích jako utěsnění a obložení spodní části lodi.

Vrchního stavitele trápily v současné době ještě jiné starosti než dokončení vrchního patra voru. Procházel lesem a pečlivě vybíral nejvhodnější stromy, ze kterých by se mohly vyrobit stěžně a ráhna.

Aretha, tak se vor bude jmenovat, měla být trojstěžníkem. Jinak řečeno, Samoth ji tak postaví. Zda však budou všechny tři stěžně osazeny plachtovím, o tom zatím neměl nejmenší tušení. Vůbec nevěděl, kde vzít potřebné množství látky krom částí svršků, ze kterých již byla ušita první plachta. O její kvalitě však raději také nepřemýšlel. Byla tu ještě varianta nahradit plachtovinu listy artiriny, které byly velmi dlouhé a široké. Bylo možné je mezi sebou snadno prokládat a tím vytvořit velké plochy. Problém byl však s tím, že takovou plachtu pak nebude možné vykasat, což Sarmotha nijak netěšilo. Na jiné řešení ale nepřišel.

Na rozdíl od plachet si s lany problém nedělal. Ženy několik týdnů vyráběly lýkové provazy, které dokázaly velmi účelně nahradit pevná lana.

Problém plachtoví zatím odsunul na jindy. Nejdříve bylo potřeba postavit vysoké a kvalitní stěžně, a to ještě před zahájením stavby vrchní paluby. Právě proto bloudil lesem a hledal dobře rostlé stromy s tvrdým dřevem. V úvahu přicházely pouze stromy arpisu, turinalu a lakrianu. Jejich dřevo bylo dostatečně pevné, aby nápor, kterému bude stožár odolávat, vydrželo. V blízkosti pobřeží však nenalezl žádný dostatečně vysoký a silný strom, a tak se musel vydat hlouběji do lesa.

Sarmoth vzhlížel vzhůru vždy, když kolem nějakého zajímavého stromu procházel. Pod jedním z nich se zastavil a chvíli jej zkoumal, než na něj začal šplhat. Lakrian byl dobře rostlý a především patřičně vysoký. Vyšplhal co nejvýše, aby se ujistil, že se ani špička stromu nekroutí a roste stále rovně. Sarmoth věděl, že druzi budou mít velké problémy s jeho pokácením a především s dotažením k pobřeží, přesto nepochyboval, že si nakonec nějak poradí.

Pomalu slezl dolů a ještě jednou si šířku kmene důkladně přeměřoval. S uspokojením nakonec zapískal smluvený signál a sedl si na měkkou zem. Za krátkou chvíli k němu přispěchalo šest elfů s kamennými klíny nasazenými na dlouhých dřevěných násadách.

„To je on,“ pravil k jednomu z elfů.

„Větší tu nebyl?“ pronesl kysele vedoucí dřevorubců.

„Ne, Trinthe, nebyl,“ odpověděl s úsměvem Sarmoth.

„Tak dobrá,“ přikývnul Trinth, jenž dobře věděl, že smlouvání se Sarmothem by stejně nikam nevedlo.

Udělal si na kmeni několik značek a poté začal společně s ostatními s kácením.

Ostré kamenné klíny se jen se zapřením zahryzávaly do tvrdého dřeva, když se lesem rozezněly s koncertní pravidelností tupé zvuky úderů kamenných seker.

Sarmoth chvíli sledoval jejich úsilí, které jim zabere možná i celou noc. Nakonec nechal dřevorubce konat jejich práci a vydal se zpět k pobřeží.

Chtěl ještě zkontrolovat práce na utěsnění trupu lodi a především pak jeho zatížení, které muselo být provedeno s naprostou přesností především kvůli vyvážení.

Hlavou mu pluly desítky myšlenek týkající se mimo jiné i uchycení kormidla, které přijde na řadu také ještě před dokončením vrchní paluby. Zvuk tepaných kamenů, který slyšel za zády a do kterého si potichu pobrukoval, náhle utichl.

Sarmoth se zastavil a poslouchal. Přestože nedokázal přesně rozeznat, co křik elfů znamená, okamžitě se rozeběhl zpátky.

Když k nim Sarmot doběhl, elfové se napřahovali sekerami proti velké šelmě. Byl to kraghor, krvelačný lesní tvor, který se živil především jeleny a daňky. Jak to ale vypadalo, nepohrdnul ani elfím masem. Na zemi ležel jeden z elfů zbrocený krví. Nebylo pochyb, že byl mrtvý. Navíc na něm kraghor držel majestátně položenou tlapu a ostrým zrakem sledoval zbylé dřevorubce. Cenil tesáky a vrčel. Z tlamy mu vytékaly sliny. Patrně dlouho nejedl a horká krev a čerstvé maso, které měl nadosah, ho dohánělo k šílenství. Sarmothovi bylo jasné, že bez skutečných zbraní proti hladové šelmě nemají nejmenší šanci.

Kraghor však nejevil známky toho, že by chtěl pokračovat ve svých útocích. Podle všeho byl se svým úlovkem spokojen. Elfové to vycítili a začali pomalu ustupovat.

Když se vzdálili o několik desítek kroků, přestal kraghor ukazovat ostré tesáky a pouze sledoval jejich počínání. Dřevorubci bez hnutí stáli a čekali, co se bude dít. Nikdo neměl v úmyslu utéci. Tušili, že jakmile by se ke kraghorovi otočili zády, stali by se jeho další kořistí.

Šelma po chvíli přestala vrčet a svůj zrak sklopila ke kořisti, přičemž si několikrát hlasitě odfrknula. Z tlamy se jí valilo nepřeberné množství slin. Pruhovaná bestie naposledy hlasitě zařvala, než se její velká tlama zahryzla do bezvládného těla, aby během jediného okamžiku zmizela i s nebohým Giothem v temnotě hustého lesa.

„Raději se vrátíme,“ hlesl potichu Sarmoth, kterému stále běhal mráz po zádech.

Nikdo neprotestoval. Vystrašené pohledy mluvily za vše. Pro dnešní noc toho měli všichni dost. Navíc nikdo z nich neměl nejmenší tušení, kolik podobných bestií se v tomto neprostupném lese ještě pohybuje. Bez jediného slova za sebou zanechali téměř neporušený lakrian a co nejrychleji spěchali na pobřeží. Celou cestu se za sebou otáčeli a bedlivě naslouchali zvukům temného lesa.

* * *

V paláci na rozdíl od města tak živo nebylo. Chodby byly temné a pusté, alespoň ve spodních patrech, kde se nyní Athron nacházel. Bedlivě poslouchal zvuky a nasával vůni, na kterou téměř zapomněl. Všude vládlo ticho a klid.

Athron vedl Sartha postranním schodištěm, které sloužilo výhradně služebnictvu, do vyšších pater královského sídla. Úzké kruhové schodiště nebylo zdobeno žádnými obrazy ani sochami a na rozdíl od tří hlavních schodišť věže Soranilu nebylo ani osvětleno olejovými lampami. Většinu hlavních chodeb a schodišť provázely úzké chodbičky a schodiště, která využívalo služebnictvo a ostatní palácový personál. Bylo to velmi praktické a v podstatě to vyhovovalo oběma stranám. Nyní i Athronovi, který věděl, že se tak vyhnou většině palácových hlídek a strážím, které střeží jednotlivá patra.

Athron opatrně stoupal výš a výš a poslouchal, zda neuslyší kroky stráží, které pravidelně korzovaly po patrech. Sarth se plížil za ním se zatajeným dechem. Při pohledu na krásu a bohatství, které v sobě palác skrýval, ztrácel řeč. A to viděl jen nepatrný zlomek, když přecházeli mezi patry. Nezapomněl však bedlivě sledovat cestu, kterou právě šli. Už předem byli domluveni, že se rozdělí, neboť to byla součást jejich plánu. Právě proto si zapamatovával trasu, kterou se bude vracet zpět, aby v rozsáhlém komplexu chodeb a schodišť nezabloudil.

Osobně s touto částí plánu nesouhlasil, ale respektoval Athronovo rozhodnutí. Ten měl v úmyslu navštívit svého otce sám. Ke svému činu žádného svědka nepotřeboval, byť by se jednalo o jeho nejlepšího přítele.

Nejprve je však čekal jiný úkol. Athron chtěl se Sarthovou pomocí odcizit Phirith; průsvitnou kouli, ve které spočívaly duše mrtvých elfů.

Sarthovi pomalé stoupání po schodišti připadalo nekonečné. Čelo mu pokrývaly stovky malých kapiček strachu, které si pravidelně stíral rukávem. Ve dvanáctém patře se konečně zastavili. Athron gestem naznačil, aby zůstal na místě, a sám pak zmizel v široké chodbě, která se táhla na obě strany.

Po době, která Sarthovi připadala jako věčnost, se Athron vrátil. Sarth se ho lekl, neboť jej vůbec neslyšel přicházet. Husté koberce, které byly v patře položeny, dokonale utlumily jeho kroky. Navíc v tu dobu byl zaujat velkou tapisérií vyobrazující bitvu s orky. Nedokázal přesně rozpoznat, kde to bylo, a blíže se bál přijít. Mžoural očima a snažil se prohlédnout šero, když je Athron překvapil. Na poslední chvíli udržel výkřik, který chtěl opustit jeho ústa. Vystrašeně pohlédl na Athrona a zavrtěl hlavou, jako by tím chtěl říci, aby to jeho přítel už nikdy nedělal.

„Místnost hlídají dva strážci,“ sdělil Athron potichu, aniž by reagoval na Sarthovo leknutí.

Ten jen s oddechnutím přikývl. Ještě stále mu v páteři doznívalo brnění, které před okamžikem pocítil.

„Dva strážci,“ zašeptal po chvíli a pokýval hlavou.

S touto možností se předem počítalo. Athron si pouze nebyl jist, kolik jich bude místnost hlídat.

„Navíc chodbou korzuje další dvoučlenná hlídka,“ doplnil a ohlédl se do temnoty, ze které před okamžikem vyšel.

„Nyní jsou nedaleko síně. Raději počkáme, až nás budou míjet a půjdou na opačnou stranu.“

Sarth přikývl.

„Pak se vydáme k sálu. Můj bude ten vpravo, tvůj je ten vlevo,“ dodal Athron na závěr a pomalu se vydal zpět do chodby.

Přikrčeni u stěny se plížili chodbou, která se rozvětvovala na dvě další. Athron se zastavil a lehl si na zem. Sarth se přikrčil těsně vedle něj. Nečekali dlouho, než spatřili sílící světlo a následně i hlídku, která přecházela z jedné chodby do druhé. Vyčkali několik okamžiků, až se světlo vytratí, a poté se začali pomalu plížit k ústí chodeb. Opatrně nahlédli za roh, kde slábnoucí záře svědčila o tom, že hlídka zmizela za dalším rohem. Atrhron vstal a vydal se vpravo, než zahlédl další odraz slabé záře.

Bílé světlo vycházelo zpoza rohu, kde stála stráž u vstupních dveří do sálu. Athron se zastavil a nasadil si přes oči černý šátek. Nebránil mu zcela ve výhledu, jen dokázal ztlumit přímé světlo, které mu bylo stále nepříjemné. Sarth udělal to samé a čekal na smluvený signál. Oba elfové si připravili dlouhé píšťaly, do kterých založili tenké zbroušené kosti, jejichž hroty byly napuštěny hadím jedem. Athron si lehl k zemi a Sarth si klekl nad něj, položil paži na Athronova záda a začal do nich ťukat. Jakmile tak učinil popáté, jako jeden elf se vyklonili zpoza rohu a foukli do píšťal.

Vzápětí se opět stáhli za roh a s napětím poslouchali. Výkřik, kterého se nejvíce obávali, se nedostavil. Místo toho zaslechli dutý pád dvou těl.

Athron opatrně nahlédl za roh. Oba strážci leželi na zemi a jejich těla se třásla v křeči pod silou nemilosrdného jedu. Drželi se za krk a sténali, ale více z jejich hrdel nezaznělo.

Pomalu vstal a přistoupil k olejovým lampám. Přehodil přes ně závěs lemující dveře, aby zhasnul plameny, které do té doby osvětlovaly chodbu. Jakmile nastala tma, sejmul si šátek a poklekl k umírajícím elfům, aby dýkou ukončil jejich trápení. Krev z hrdel potřísnila žlutý koberec, který byl položen v chodbě. Athron si očistil dýku a schoval ji zpět do širokého rukávu. Nad oběma elfy pronesl několik slov, jako omluvu za jejich smrt, než začal prohledávat jejich oděv. Chvíli mu trvalo, než našel velký zlatý klíč.

„To je on?“ hlesnul zvědavě Sarth.

„Ano,“ odpověděl Athron s uspokojením, „to je on,“ dodal a začal odemykat dveře.

Sarth se nervózně ohlížel za sebe.

„Nemusíš se bát, hlídka nepřijde dřív, než druhá věž odbije půlnoc,“ uklidňoval ho Athron. Tak tomu bylo alespoň v době, kdy zde žil, a pevně doufal, že se na tomto zvyku nic nezměnilo.

Zámek se překlopil a Athron zatlačil na masivní křídlo dveří. Přestože tlačil pouze na levou stranu, začaly se otevírat obě. Athrona to nijak nepřekvapilo, neboť takto se rozevírala většina vstupů v paláci, Sartha to však zaskočilo. Vlastně se toho nejprve lekl.

Athron vyčkal, až se dveře otevřou dokořán, a poté vstoupil do prostorného oválného sálu. Bylo v něm šero, jen uprostřed slabě zářila malá koule.

Dříve si jejího světla nikdy nevšiml, ale nyní to bylo hlavní, co upoutalo jeho pozornost.

Sarth cítil každý úhoz svého srdce. Rozhlédl se kolem, ale nikde nespatřil žádnou výzdobu ani nábytek. Sál byl zcela holý, jen uprostřed se nacházel piedestal, z něhož vyčnívala bílá zdobená hůl, vyrobená z morgurtské slonoviny, na jejímž vrcholu slabě zářila žlutá průsvitná koule.

Athron se zastavil před piedestalem a ze vzdálenosti několika kroků si prohlížel Phirith. Takhle blízko u něj ještě nikdy před tím nebyl. Ani jako princ nemohl přijít do tohoto sálu kdykoliv. Sledoval rotující mlhovinu uvnitř Phirithu a jeho srdce zalil klid a mír. Sarth stál vedle něj a bez dechu přihlížel té nádheře. I on pociťoval záplavu emocí, které ovládly jeho mysl i srdce. Měl pocit, jako by k němu mlhovina promlouvala, přesto nedokázal rozpoznat, co by to mělo znamenat.

Nakonec se Athron odhodlal a vystoupil o několik kroků výš na samotný piedestál. Opatrně napřáhl pravou ruku dopředu a přiložil ji na zlatavou zář. Cítil zvláštní, ale velmi silný proud energie, kterou v sobě Phirith skrýval. Slyšel i mnoho hlasů, které k němu promlouvaly a kterým konečně rozuměl. Zvednul ruku a otevřel oči. Nadechl se, aby sebral odvahu, a vytáhl z vaku jemnou černou látku. Bylo to nejkvalitnější hedvábí, které nalezli v šatníku barona Faritha. Položil ji na kouli a velmi opatrně ji sejmul z bílé hole. Phirith pomalu přestával zářit. Důkladně ji zabalil do hedvábí a poté opatrně uložil do koženého vaku, který podal Sarthovi.

Bylo to poprvé v životě, kdy Sarth spatřil Phirith. Vždy si jej představoval daleko větší, než ve skutečnosti byl. Možná to způsobila důležitost a nedocenitelnost tohoto artefaktu, který byl životně důležitý pro každého elfa žijícího na Sieře. Sarth tisknul kožený vak a cítil, jak se mu chvějí ruce a potí dlaně. Namlouval si, že má v rukou velmi těžkou, přesto obyčejnou křišťálovou kouli o velikosti elfí hlavy. Potřebné uklidnění se však nedostavilo.

„Víš, co máš dělat!?“ pronesl Athron a jako první vyšel z místnosti.

Sartha jeho slova vyrušila. Jen přikývl na srozuměnou a vyšel za ním. Překročili mrtvá těla strážců, a aniž by za sebou zavřeli, pokračovali co nejrychleji k postrannímu schodišti.

„Tady se rozloučíme,“ zašeptal Athron a pevně objal svého přítele.

„Co nejdříve opusť palác! Hlídka brzy zjistí, že byl Phirith ukraden. Jakmile vyhlásí poplach, už bude na útěk pozdě. Počkej na mne za městem, jak jsme se dohodli. Kdybych se ani do zítřejší noci nevrátil, pokračuj beze mě!“ dodal, když povolil své sevření.

„Hodně štěstí, Athrone,“ popřál mu Sarth.

„I tobě,“ opětoval princ a naposledy Sartha poplácal po rameni.

Ten následně jen mlčky sledoval, jak obrys Athronovy postavy mizí ve vyšších patrech nekonečného schodiště. Jakmile ho ztratil z dohledu, vyrazil opačným směrem.

* * *

Všude kolem vládlo naprosté ticho. Rozbřesk byl ještě v nedohlednu, což mu zatím poskytovalo dost času i pro opuštění paláce. Přesto věděl, že ho mnoho nezbývá, neboť za několik okamžiků může být vyhlášen poplach.

Obezřetně se plížil chodbami předposledního palácového patra, které vedly ke dveřím do Elithorových komnat. Do chodby dopadalo bílé světlo Calimy díky průzorům, které byly v posledních čtyřech patrech vybudovány. Konečně mohl vše vidět velmi jasně a ostře.

V této části paláce se žádné stráže nenacházely, neboť jen málokdo měl přístup do soukromých podlaží královské rodiny. Jemu samotnému kdysi patřilo celé čtvrté patro. Krátce nahlédl i tam, ale bylo vyklizeno a většina dveří byla uzamčena a zapečetěna.

Pomalou chůzí dospěl až k hlavním dveřím otcova apartmá. Přiložil ucho k leštěnému dřevu a naslouchal. Na druhé straně byl klid. Neslyšel sebemenší zvuk, který by o čemkoliv vypovídal. Pomalu a velmi opatrně pootevřel dveře. V místnosti byla tma a jediný zvuk, který slyšel, bylo jeho zrychlené dýchání.

Otevřel dveře tak, aby mohl proklouznout dovnitř, a opatrně je za sebou zavřel. Přikrčil se k zemi a poslouchal. Pomalu se začínal strachovat, že zde nikdo není a jeho cesta byla zbytečná. Věděl však, že se nachází teprve v audienční místnosti a ložnice byla umístěna až za další chodbou.

Athron se k ní opatrně plížil a ve zpocené ruce svíral krátký meč. Po několika krocích se zastavil a opět naslouchal nočnímu tichu.

Nic se zde za dobu jeho nepřítomnosti nezměnilo. Jen přibylo několik okrasných předmětů, které by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Také žádné velké změny od svého starého a zkostnatělého otce neočekával. Věděl, že ten ani žádných změn schopen není.

Po krátkém zastavení udělal opět několik kroků do chodby, aby se posléze znovu zastavil a naslouchal. I chodbou vládlo hrobové ticho, které s naprostou pravidelností narušoval pouze Athronův dech.

Chtěl udělat další pohyb dopředu, když za sebou zaslechl slabé zvuky. Zpozorněl. Byly to dva hlasy, které mezi sebou komunikovaly a stále sílily.

Co nejrychleji se odplížil pryč z chodby a schoval se za závěs v jednom z rohů audienční místnosti.

Ozvalo se klapnutí kliky a dveře se otevřely. Místností se rozlilo světlo z olejové lampy, kterou nesl jeden z elfů. Athron děkoval své prozíravosti, že si stačil na oči navléknout šátek.

Do malého sálu vstoupily dvě postavy. Podle hlasu byl jedním z nich Elithor. Na jeho charakteristický hluboký hlas se nedalo zapomenout. I ten druhý hlas byl Athronovi povědomý, ale nedokázal si nyní vybavit, o koho může jít. Povaha jejich rozhovoru měla velmi osobní nádech. Bavili se o vévodkyni Siriath, která způsobila další ze svých vyhlášených skandálů.

Athron stál bez pohnutí, zavřel oči a soustředil se pouze na zvuky, které k němu přicházely. Takto si setkání s otcem nepředstavoval. Raději nechtěl pomyslet na to, co by se stalo, kdyby byl právě v této chvíli odhalen. A také si stále více uvědomoval, že začíná prohrávat hru s časem. Jistě nebude dlouho trvat a přiběhne stráž s informací o zmizení Phirithu. Přesto mu nyní nezbývalo nic jiného než čekat, pokud chtěl dotáhnout svůj plán do konce.

Elithor se svým hostem pokračoval v družném rozhovoru, který nevypadal na brzké ukončení. Dokonce rozsvítil několik dalších olejových lamp a nakonec se pohodlně usadil do jednoho z křesel, která se v sále nacházela. Jeho host učinil totéž. Během přátelské konverzace odběhl do jedné z vedlejších místností a donesl caruanské víno.

Athron stál za závěsem a snažil se ještě více zpomalit dýchání a ignorovat pot, který mu stékal po tvářích. Cítil, jak mu vře v žilách krev s každým Elithorovým slovem.

Náhle se v místnosti rozhostilo ticho. Bylo to tak nečekané, až to Athrona zaskočilo. Oba přítomní vstali a opatrně přistoupili k závěsu. Athron marně přemýšlel, zda se nějak nepohnul nebo nevydal nějaký zvuk, kterým by na sebe upozornil. To ale bylo už jedno. Pomalu otevřel oči a sledoval dvě siluety postav těsně za závěsem.

„Vylez!“ promluvil hlas jeho otce.

Athron odhrnul závěs a okamžitě tasil meč. Výpad však neučinil. Pouze stál připraven k obraně.

„Kdo jsi?“ pravil host, který také vytáhl meč.

Teprve nyní jej Athron poznal. Byl to Rothar, vévoda ze Sirasu.

„Vy mne nepoznáváte, Rothare?“ odvětil Athron s kyselým úsměvem.

„Ne,“ odpověděl vévoda váhavým hlasem.

Tu vybledlou a hubenou tvář neznal, ale ten hlas mu byl povědomý.

„Athron?“ hlesl překvapený Elithor.

„Jsi překvapen, otče?“ odvětil princ pobaveně.

„To přece není možné?“ zašeptal rozrušený panovník snad spíše k sobě.

„Princi?“ pronesl zaskočený Rothar, který až nyní poznal ve vyhublé tváři Elithorova syna.

Možná by jej poznal dříve, kdyby Athronovy oči nezakrýval šátek a jeho pleť neztratila veškerou barvu. Čepel jeho meče klesala pomalu k zemi.

„Ano, jsem Athron, nebo alespoň to, co z něj pod horou Siriuth zbylo,“ procedil princ a namířil meč proti otci.

„Nepřišel jsem tě obejmout, otče, to rozhodně ne!“ pravil s kamennou tváří.

„Odpusť, synu,“ hlesl stále udivený Elithor.

„Odpusť?“ křikl Athron rozzlobeně. „Co ti mám odpustit? Že jsi mne a mé přívržence zaživa pohřbil pod horou smrti nebo že jsi ze mne udělal stvůru?“

Rothar jen nechápavě přihlížel jejich rozhovoru. Vůbec nevěděl, o čem to Athron mluví, a především nechápal, jak je možné, že žije, když jej před mnoha lety celý Aldron oplakal.

„Vy jste neztroskotal při plavbě na Anorn?“ pravil váhavě a udiveně pohlédl na krále, v jehož očích zahlédl strach.

„To vám namluvil můj otec?“ odvětil Athron s výsměchem a udělal krok k Elithorovi. Přes šátek toho mnoho neviděl, ale obrys postavy svého otce nemohl přehlédnout.

„Ano, to nám řekl, když jste společně s několika dalšími zmizel,“ odpověděl zamyšlený Rothar.

„Zmizeli jsme v hlubinách, to je pravda,“ procedil rozhořčený princ, „ale ne pod vlnami moře, nýbrž pod masivem hory Siriuth, kde nás můj drahý a milovaný otec nechal zaživa pohřbít.“

Rothar nechtěl uvěřit tomu, co právě slyšel. „Je to pravda, Elithore?“ zeptal se krále.

Ten na něj vrhl pohled planoucí vztekem. Odpověď z jeho úst však nepřišla. Namísto toho se nečekaně vymrštil a probodl Athronovi hruď. Princ stačil jen nepatrně ustoupit, ale smrtelné ráně neuhnul. S bolestnou grimasou klesl na kolena. Pochopil, že svou pomstu už nevykoná. Přesto se na jeho tváři objevil úsměv. Věděl, že i tímto způsobem osvobodí svou mysl.

„Za tvůj čin bude pykat celý tvůj lid,“ pravil, než naposled vydechl, a jeho tělo se bezvládně zhroutilo k zemi.

Elithor nerozuměl, co tím jeho zapomenutý syn mohl myslet. Obrátil se na Rothara, ale ten už byl pryč. Vyběhl z audienční místnosti rychleji než vítr. Elithor vytáhl meč z krvácející rány a hrotem ostří sejmul šátek z Athronových očí. Už to nebyly oči syna, kterého si pamatoval. Byly to oči elfa, kterého vůbec neznal. Začal si nalhávat, že to nemůže být Athron. S nedůvěrou sledoval bledou pleť a vyhublé rysy v obličeji. Dobře však věděl, že to byl pravý Athron. Ten hlas mluvil za vše. Hleděl na zakrvácený meč a přemýšlel, proč už tenkrát nenašel sílu jej zabít, když nyní to učinil tak snadno.

* * *

V Arinilu byl vyhlášen poplach. Způsobil jej vévoda Rothar, který neprodleně vyhledal prince Lirtiona a vše mu dopodrobna vypověděl. Ke všemu byli při pravidelném střídání hlídek nalezeni dva mrtví strážci. To nejhorší zjištění však čekalo na hlídku za dveřmi solunského sálu. Hůl z morgurtské slonoviny zela prázdnotou.

Ta novina se nesla palácem jako blesk.

Elithor marně přemýšlel, kdo mohl Phirith ukrást. Athron jej u sebe neměl, musel tu být tedy ještě někdo další. Právě po komplici, který princi pomáhal, pátraly desítky hlídek v paláci i mimo něj.

Když usilovné pátrání nepřinášelo nadějné informace, začal si Elithor s trpkostí uvědomovat význam poslední věty, kterou jeho syn před skonem pronesl. Bylo zjevné, že pokud dokázal přežít on, tak dokázali přežít i mnozí z jeho stoupenců. Nepochyboval, že právě oni se zmocnili posvátného artefaktu.

Elithor netrpělivě přecházel audienční místností sem a zase tam a přemýšlel. Byl rozrušený, neschopen se plně soustředit na problém, který po zmizení Phirithu nastal. Do mysli se mu vtíralo setkání s Athronem, jehož tělo zůstávalo ležet v kaluži krve pod těžkým závěsem, který na něj Elithor položil.

Do místnosti vstoupil Lirtion s Rotharem, v doprovodu palácové stráže.

„Otče, požaduji vysvětlení!“ pravil princ nesmlouvavě.

Možná chtěl ještě něco dodat, ale jeho pohled spočinul na těžkém závěsu ležícím na zemi, zakrývající bezvládné tělo.

„Tobě nemusím nic vysvětlovat!“ odštěkl král.

Lirtion poklekl a odhrnul část závěsu. Jistá podobnost tu byla, ale to mu nestačilo. Roztrhl černý oděv a odhalil sněhově bílou hruď. Byla vyhublá a nijak by se nepodobala Athronově svalnaté hrudi, kdyby na levé straně těsně pod klíční kostí nebyla široká jizva.

„Athrone,“ hlesl potichu a v jeho očích se objevily slzy.

Už nepochyboval, že ten, kdo před ním leží, je jeho starší bratr, kterého od malička zbožňoval a kterého před sto sedmdesáti třemi lety viděl naposledy.

Dlouho se s jeho zmizením nedokázal smířit, i proto se s flotilou padesáti korábů vypravil po jeho stopách, ale žádné trosky lodi nenašel. Skoro pět let tehdy bloudil oceánem a hledal sebemenší stopu. Nyní věděl, že jeho snaha byla marná. Vzpomenul, jak jej tenkrát v jeho marném hledání otec vytrvale a houževnatě podporoval. Lirtionovi se chtělo zvracet. Ještě než sem došli, tak mu vévoda Rothar slovo od slova převyprávěl rozhovor, který proběhl mezi jeho otcem a Athronem.

Lirtion pomalu vstal.

„Budeš mi toho muset hodně vysvětlit, otče,“ pravil, když si otřel slzy. „Právě jsi zabil mého bratra, o kterém jsi nám všem řekl, že již jednou zemřel. Budeš to muset vysvětlit nám všem!“ dodal nesmlouvavě, aniž by skrýval hněv.

„Nemám k nikomu žádných povinností,“ odvětil Elithor sebejistým tónem. V jeho hlase byl patrný výsměch, který vyplýval z neochvějného postavení krále.

„Ne, otče, tentokrát máš!“ křikl rozzlobený princ. „Rothare! Svolej radu starších!“ pronesl k vévodovi, který stále nemohl uvěřit tomu, čemu tu byl svědkem.

„Ano, princi,“ pronesl však přítomně a neprodleně opustil audienční sál.

„Myslíš, že ti rada v něčem pomůže?“ vysmál se Lirtionovi otec. „Já jsem panovník Aldronu! Já tady rozhoduji, co je správné a co ne!“

Lirtion však zavrtěl hlavou.

„Už ne, otče! Už ne,“ dodal a jeho pohled sklouzl na vyhublé bratrovo tělo. „Za jeho utrpení a smrt nám všem zaplatíš!“

Elithor se rozesmál.

„A kdo myslíš, že mě odsoudí?“ vysmál se mu král, v jehož hlase byla patrná moc, kterou po staletí vládl. „Ti staří kmeti k tomu nebudou mít odvahu a ostatní se mne bojí,“ dodal pobaveně.

„Já, otče! Já!“ pronesl Lirtion s kamennou tváří.

„Má krev musí stát na mé straně!“ štěkl Elithor rozzlobeně.

„Tak proto jsi nechal nebohého Athrona zasypat pod horou smrti? Protože nebyl na tvé straně? To byl ten pravý důvod, proč jsi ho zabil?“

Elithor neodpověděl. Namísto toho semknul rty a v očích se mu rozhořel plamen vzteku.

„Já ti věřil, otče,“ dodal Lirtion trpce, „my všichni jsme ti věřili! A ty ses po celou dobu vysmíval naší slepé důvěře a naivitě.“

Místností zavládlo ticho.

Strážci stáli na prahu audienční místnosti a s nastraženýma ušima poslouchali napjatému rozhovoru, který mezi sebou vedl král s princem. Hleděli přitom na tělo, které mělo patřit Athronovi. Nepoznávali je. Byli nervózní a především si přáli, aby z kterýchkoliv úst nepřišel rozkaz, který by je nutil jednoho ze členů královského rodu zatknout.

Rothar dnes již podruhé běžel chodbami královského paláce. To se obecně považovalo za velmi hrubý přestupek, který i on sám odsuzoval. Událostmi dnešní noci však omluví jakýkoliv prohřešek proti palácové etice.

Seběhl do hlavní auly, kde se nacházelo několik rozespalých šlechticů. I oni byli zpraveni o událostech, které se odehrály v králových komnatách. Mnozí však tomu stále ještě nemohli nebo nechtěli uvěřit.

Mezi zvědavci Rothar poznal i Surina, královského celeriána. Jeho úřad mu jako jedinému dovoloval svolávat královské rady, mezi které patřila i rada starších. Mnozí šlechtici byli zděšeni, když spatřili vévodu Rothara, jak sbíhá poslední část schodiště. On si jejich pohoršení nevšímal. Směřoval k jedinému elfovi, který tušil, že bude potřeba jeho služeb.

„Surine, svolej rychle radu starších!“ křikl Rothar, ještě než k němu stačil doběhnout.

„Z jakého důvodu?“ zeptal se královský celerián rozvážným tónem, kterým dával najevo důležitost svěřeného úřadu.

V sále utichnul monotónní šepot a uši mnohých směřovaly k vévodovým ústům.

„Důvod? Jako důvod uveď, že byl zabit člen královské rodiny,“ odvětil vévoda, kterého celeriánova otázka zaskočila, neboť se domníval, že byl Surin o nastalé situaci zpraven.

Vévodova slova v sále vyvolala pozdvižení. „Vražda?! Smrt!?“ ozývalo se z úst ostatních šlechticů, kteří sice něco zaslechli, ale potvrzení z vévodových úst odválo veškeré pochyby.

I celerián byl zaskočen. Domníval se, že je to jen pouhý drb, a že ve skutečnosti došlo jen k drobnému zranění a možná ani k tomu ne. Vše bylo ale jinak. Chtěl vznést ještě další otázku, ale vévoda si jeho rozpaků všiml a křikl: „Běž a okamžitě svolej radu!“

Surinovi tento příkaz vyrazil dech. Na takové zacházení nebyl zvyklý, ale nastalá situace obvyklou také nebyla. Stačil se jen krátce uklonit a poté se i on poprvé v životě rozběhl chodbami královského paláce.

Rothar si uvědomil, že mu vlastně ve spěchu zapomněl povědět o Phirithu. O této události také mnozí slyšeli, ale to, že je to pravda, zatím věděl pouze on.

Lirtion po celou dobu vyčkával v otcových komnatách. Už spolu více nepromluvili. Přesto nehodlal otce nechávat o samotě. Netušil, co se stalo před dávnými časy mezi ním a jeho starším bratrem, ale věděl, že by nerad skončil jako Athron.

Elithor se vydal do své pracovny, kde začal cosi sepisovat. Lirtion zůstal v audienční místnosti nedaleko vyzáblého a lehce zapáchajícího těla svého bratra a občas k němu promlouval, jako by jej mohla Athronova duše ještě slyšet.

Z jeho myšlenek jej vyrušil až příchod dalšího strážce.

„Pane, rada je připravena!“

Princ přikývl a vstal. Urovnal si oděv a vyšel za svým otcem.

„Rada je svolána, otče,“ sdělil, jakmile vstoupil do jeho pracovny.

Elithor však jeho slovům nevěnoval pozornost a pokračoval v pročítání jakéhosi dokumentu.

„Svým chováním mne akorát utvrzuješ o vině,“ pronesl Lirtion.

Elithor se na prince stroze podíval.

„Ty ani nikdo jiný mne nebude soudit,“ pronesl nevrle a pokračoval v pročítání rukopisu.

„Stráže!“ zvolal Lirtion.

Za několik okamžiků do pracovny dorazilo šest elfů v palácových uniformách. Na jejich tvářích bylo jasně čitelné, s jakou nevolí tak učinili.

„Doprovoďte krále před radu starších!“ rozkázal princ.

Elitora chování jeho syna uráželo. Nakonec sám dobrovolně vstal, než aby na něj sahali strážci.

„Půjdu sám!“ pronesl povýšeně. „Nevím, co si od toho slibuješ. Pouze se před členy rady zesměšníš!“

„To nechej na ostatních otče,“ zavrtěl hlavou Lirtion a přihlížel, jak Elitor prochází kolem Athronova těla bez povšimnutí.

Vyčkal, až král opustí komnaty a poté se obrátil na velitele strážců.

„Osobně se postarejte o tělo mého bratra. Rada jej musí vidět,“ vydal poslední rozkaz, než přidal do kroku, aby dostihl eskortu svého otce.

* * *

Kruhový sál rady starších se nacházel v severním křídle paláce. Byl to druhý největší sál, hned za hlavní audienční síní. Po obvodu bylo umístěno celkem třicet šest prostorných zdobených křesel, připomínající jednoduché dřevěné trůny, označené znaky urozených elfích rodů. Každý trůn byl zasazen do mramorového výklenku, který ohraničovaly dva zdobené sloupy. Ty se u stropu spojovaly a vytvářely klenbovitý ráz sálu. Kruhový střed sálu byl oproti honosným lóžím o několik schodů snížen. Bylo tak zvýrazněno vysoké postavení členů nejvlivnější rady Aldronu.

Trůny byly obsazeny, pouze králův, který se nacházel naproti hlavnímu vstupu do sálu, zel prázdnotou. Byl viditelně větší a navíc umístěn o dva schody výše než ostatní.

Na leštěném bílém mramoru s patrnými žlutými žilkami stál král ve společnosti svého syna Lirtiona. Před princem ležela na zemi bílá nosítka, na kterých spočívalo bezvládné Athronovo tělo. Mnoho elfů sestoupilo ze svých trůnů a hledělo právě tímto směrem.

Ještě nikdy nebyla svolána rada starších tak narychlo a kvůli tak závažnějším událostem. Střípky informací, které se k radním donesly, v nich jen vyvolávaly netrpělivé očekávání vysvětlení. Třicet pět nejvlivnějších elfů čekalo na první slova vysvětlující poplach, který se ranním Arinilem roznesl jako předzvěst zkázy.

„Vážená rado,“ promluvil jako první Lirtion a zdvořile se uklonil, jak předpisoval etický kodex, „dnešního rána postihly Aldron dvě katastrofy.“

Nikdo z radních nevydal jediný zvuk ani nepronesl jediné slovo. Pouze Elithor se kysele pousmál a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Ticho, které sálem zavládlo, bylo ubíjející. Každý napínal uši k aldronskému princi, který se právě skláněl nad mrtvým tělem.

„Dnešního rána byl zabit Athron!“

Sálem se náhle rozlehl šum slov. Všichni byli zmateni. Mnoho radních dokonce přemýšlelo o duševním zdraví prince Lirtiona. Ten obnažil mrtvole levé rameno a ukázal na jizvu, která se táhla pod klíční kostí.

„Vím, že jeho podoba se změnila, ale pohleďte!“ pravil a ukázal na patrnou jizvu.

„Tu jsem mu způsobil já.“

Mnoho radních si pamatovalo na Athronovo zranění, které utrpěl v turnajovém souboji právě se svým bratrem. Bylo to poprvé a také naposled, kdy jej Lirtion dokázal porazit.

„A navíc vám vévoda Rothar může podat svědectví. I on může přísahat, že tento elf byl mým bratrem.“

Vévoda povstal z trůnu a sestoupil do středu sálu. Přestože na něj Elithor vrhl přísný pohled, Rothar ukázal na mrtvé tělo a bez jediného zaváhání pronesl: „Jeho hlas bych poznal kdykoliv a podle rozhovoru, který vedl s králem, jsem pevně přesvědčen o tom, že před námi leží princ Athron.“

Elithor se opět zatvářil kysele. Pohlédl vévodovi do očí a nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Vždycky jsem věděl, že jsi slaboch,“ dodal a rozhlédl se po sále. „Vy jim věříte? Zatím tu padly pouhé lži! Není pravda, že jsem nabyl pocitu, že tato vybledlá zrůda je můj syn. Byl to pouhý špinavý vrah, který mě chtěl zabít v mých komnatách a kterého jsem v řádném boji přemohl.“

Rothar nechtěl věřit tomu, co z králových úst slyšel.

„Vy lžete, Výsosti!?“ pronesl s rozčarováním.

„To jsi přehnal otče,“ dodal znechucený princ. „To můj otec z Athrona učinil to, co nyní leží před vámi. To můj otec jej nechal zaživa pohřbít pod horou smrti. My všichni jsme uvěřili, že Athron dobrovolně opustil Aldron a ztroskotal při plavbě na Anorn. Přitom skoro celá dvě století přežíval v temnotě a chladu hor.“

„To je naprostý výmysl! Toto není můj syn!“ zakroutil Elithor rozhořčeně hlavou.

„Byl jsem svědkem jejich rozhovoru! Nejdříve jsem Athrona nepoznal. Byl to právě král, který jako první pronesl jeho jméno. Byl to Athron, o tom nepochybuji a Elithor jej zabil dříve, než stačil říci cokoliv dalšího.“

„Proč jsi ho umlčel, otče? Mohl jsi zavolat stráže! Z jakého důvodu jsi ho tak podle zabil?! Abys umlčel jeho svědectví?“

„Tobě se zpovídat z ničeho nemusím!“ ohradil se král.

Lirtiona otcovo chování o to více rozčílilo.

„Jsi dvojnásobným vrahem mého bratra a také jsi odpovědný za zmizení Phirithu! Mluv!“

Sál opět ožil šepotem a tichými hlasy. Teprve nyní byla potvrzena zpráva, že Phirith byl skutečně ukraden.

Elithor se ostře podíval na svého syna.

„Žádný spratek mě nebude obviňovat!“ zasyčel nevrle. „Cokoliv jsem vykonal, bylo jen pro blaho národa!“

Lirtionův pohled vypovídal mnoho emocí, ale i bolesti. Nesouhlasně zavrtěl hlavou, přestože se snažil otcovy činy pochopit. Nedokázal to.

„V čele našeho vznešeného lidu nemůže stát ten, jenž prolil krev svého rodu, jenž uvrhl do temnot desítky našich bratrů, jenž nám po mnoho desetiletí lhal a jenž svým chováním zapříčinil zmizení Phirithu!“ Lirtionův hlas byl až nepříjemně klidný a nekompromisní.

Sálem opět zavládlo ticho a na tvářích mnoha radních bylo zřetelné, jak vážná situace nastala.

Lirtion vstoupil do středu, v němž byl vyobrazen list turinalu, symbol Aldronu.

„Žádám, aby byl Elithor za své činy zbaven koruny a po zásluze potrestán!“

Sálem opět zavládl čilý ruch. Mnozí radní mezi sebou začali diskutovat. Surina z titulu svého úřadu otočil velké hlasovací hodiny a bílý písek se začal přesypávat.

„To je nesmysl, k tomu nemáte žádné právo! Já jsem král! Jen já můžu rozhodnout o životě a smrti! Jen já!“ křikl rozzuřený Elithor.

Lirtion na otcova slova nereagoval a rozhlížel se po sále, než se přesypal všechen písek.

„Nechť vstoupí do kruhu ten, kdož požaduje Elithorovo potrestání!“ pronesl a s očekáváním sledoval reakci radních.

Elithor nevěřícně zavrtěl hlavou. Už samotný fakt, že vlastní syn žádá jeho potrestání, jej urážel.

„Co si to dovoluješ! Kde bereš právo!“ křikl rozzuřeně.

V sále se rozhostilo ticho.

Mnozí jen mlčky sledovali, jak se zachová šest nejvlivnějších vévodů. Bylo jasné, že sami postrádají odvahu projevit názor. Několik chvil to vypadalo, že do kruhu nikdo nevstoupí, když se pohnul první vévoda a sestoupil o dva schody níže. Nikoho nepřekvapilo, že jím byl právě Rothar. Za ním do kruhu vstoupilo několik knížat a baronů. Dalším radním ještě nějaký čas trvalo, než si ujasnili nastalou situaci a možné následky špatného rozhodnutí. Nakonec však do kruhu vstoupil i vévoda Garith s vévodou Arthisem. Jejich rozhodnutí ovlivnilo mnoho ostatních, neboť byli považováni za nejmocnější elfi Aldronu, hned po králi.

Hlasování bylo u konce.

Jen sedm radních zůstalo sedět či postávalo u svých trůnů. Byli to nejvěrnější přívrženci krále, z jejichž tváří se dal vyčíst šok a možná i strach z nastalé situace. Někteří ještě zcela nechápali, co se zde právě odehrálo, přesto i oni přemýšleli nad důsledky, které to s sebou přinese. Jejich tichá solidarita už Elithorovi pomoci nemohla. Rozhodně ne nyní, kdy většina ostatních vynesla jasné rozhodnutí.

Lirtion pokynul královskému celeriánovi, aby spočítal a zapsal výrok rady starších. Surinovi se při zápisu lehce chvěla ruka s vědomím, že Aldron ještě nikdy nic podobného nezažil. Během jediného dne se zde odehrála větší změna než za posledních pět tisíc let. Nikdo nepochyboval o tom, že další změny na sebe nedají dlouho čekat. Mnozí však v hloubi duše cítili, že už bylo na čase, a možná tento fakt rozhodl o jejich postoji při hlasování.

Lirtion stál jako ve snu. Vlastně ani nepředpokládal, že by to bylo tak jednoduché. Bylo to moc osobní, aby to považoval za úspěch, aby se z toho mohl radovat. Vlastně to byla prohra. Až bolestně si uvědomoval, že tu chybu udělal i on. Cítil, že kdyby před sto sedmdesáti lety byl na straně svého bratra, k ničemu takovému nemuselo dojít. Anebo by i on skončil pod horou Siriuth? Možná by to vše dopadlo úplně jinak, ale těch možná bylo mnoho a byly to pouhé spekulace. Nynější rozhodnutí rady však žádná spekulace nebyla. Dosavadní král měl být zbaven koruny a za své činy nést trest. Lirtion pohlédl na svého otce, který sledoval tváře radních. Podle jeho výrazu stále nedokázal pochopit, jak jej mohli odsoudit. Právě oni, kterým celá staletí vládl. Z jejich tváří však vyčetl jasné rozhodnutí i opovržení, které k němu cítili.

„To co jsem udělal, bylo v zájmu Aldronu a nikdo z vás mne nemá právo odsuzovat. Jsem to já, kdo tady vládne, a pouze já mohu rozhodovat o tom, kdo bude mít jakou moc. Nezajímá mě gesto, které jste nyní učinili. Vy nemáte žádnou moc. Tu mám pouze já,“ pronesl sebevědomě se skrytým výsměchem, věnovaným radě starších.

„Ty už nemáš žádnou moc, otče,“ zavrtěl Lirtion hlavou, „její poslední zbytky právě odměřil písek hodin.“

„A co myslíte, že mi uděláte?“ vysmál se Elithor. „Svému králi,“ dodal sebejistě.

„Budeš souzen jako jakýkoliv jiný vrah,“ odvětil stroze princ.

„Kde bereš tu drzost se mnou takto mluvit?“ křikl Elithor rozhněvaně. „Nechám tě zmrskat a vyhnat z Aldronu!“ V jeho starých očích zaplál vztek.

„Nenecháš!“ odvětil hrabě Lartian a směřoval k Elithorovi hrot svého meče.

Elithor byl překvapen, jak je možné, že nebyl osloven s patřičným respektem.

„Ty vyhrožuješ králi?!“ křikl rozhořčeně.

„Ne! Vyhrožuji obviněnému vrahovi,“ pronesl Lartian.

„Stráže!“ křikl Elithor, ale k jeho překvapení nikdo nepřišel.

Vojáci stáli vně sálu a pouze přihlíželi jednání rady. I je zasáhla zpráva o smrti Athrona. Byli by ti poslední, kteří by jeho vrahovi spěchali na pomoc. Navíc, když proti němu stál se zbraní v ruce jeden z nejlepších šermířů Aldronu.

„Jsi zatčen otče a budeš odveden do věže Sinap, kde vyčkáš dne svého rozsudku,“ pronesl Lirtion.

Elithor pohlédl na své nejvěrnější, kteří raději hleděli jinam. Ani v nich už nenalezl potřebnou oporu.

„Toho budete ještě litovat,“ pronesl nakonec k radním.

Už nic dalšího neřekl. Věděl, že další slova by nebyla nic platná. Rozhodnutí rady bylo nezvratné a on si chtěl zachovat důstojnost. Nikdo mu nemusel říkat, co bude následovat. Aldronské právo znalo pouze jediný trest pro vrahy, za kterého byl radou označen. Byl to zákon, který on sám navrhl a prosadil.

* * *

Sarth čekal déle než jednu noc. Pevně doufal, že se nakonec Athron objeví. Pokaždé, když zaslechl slabý zvuk přicházející zvenčí, svitla v něm naděje, že je to právě jeho přítel. Ten však nedorazil ani třetí noci. Už déle čekat nemohl, i tak porušil příkaz, který mu Athron dal. Počkal, až zapadne Sireus, a poté se vydal na cestu.

Celou dobu přemýšlel nad tím, co se mohlo stát. Bylo bezpochyby, že se vše nezdařilo tak, jak si Athron přál. Sarth jen doufal, že ať se stalo cokoliv, zůstal jeho přítel svobodný. Dobře věděl, že by volil raději smrt než další vězení.

Sarth se zastavil, když zaslechl pravidelný pochod městské hlídky. Přitiskl se ke stěně a doufal, že si jej nikdo v temné uličce nevšimne. Sledoval úzký pruh příčné ulice, kde se po chvíli mihlo několik postav v tmavě modrých pláštích. Hlídka naštěstí pokračovala hlavní ulicí a o malou boční uličku se nezajímala.

Na každém kroku bylo zřejmé, že celý Aldron třetím dnem hledá Phirith, dokonce i oblohou nepřetržitě kroužily hlídky na velkých karaginských jestřábech. Sarthovi bylo jasné, že si bude muset dávat daleko větší pozor než doposud. V každém případě se musí co nejdříve dostat pryč z města. Možná nebyl zas tak špatný nápad zůstat zde o dva dny déle. Mnozí by mohli být přesvědčení, že zloděj Phirithu dávno prchnul co nejdále od Arinilu. Staré elfí pořekadlo, pod lucernou je největší tma nyní platilo dvojnásob. Přesto už déle čekat nemohl. Byla před ním dlouhá cesta a on věděl, že pokud nestihne loď, budou pro něj brány svobody nadobro uzavřeny.

Bez dalšího otálení opustil jihovýchodní předměstí Arinilu a vydal se směrem k Narnské nížině. Nikdy neměl cestování v lásce, a když už musel, tak vyhledával společnost někoho dalšího. Tušil, že se možná jeden z nich nevrátí, ale ve skrytu duše doufal, že tomu tak nebude. Jeho prosby však vyslyšeny nebyly. Stále marně přemýšlel o tom, co se asi v paláci mohlo stát. Vždyť vše bylo tak skvěle připraveno. Jejich plán patrně nebyl až tak dokonalý, jak se domnívali. To bylo nanejvýše zřejmé.

Plahočil se noční krajinou sám a navíc s sebou táhl předmět, který se mu zdál dnem ode dne těžší. Měl namířeno ke vzdálenému východnímu cípu Marhatského zálivu, kde měl vyčkat na příjezd lodi, pokud už tam na něj nebude čekat. Alespoň na tom se Athron domluvil se Sinith, neboť se chtěl při zpáteční cestě vyhnout Brinilskému pohoří. I Sarthovi se ulevilo, že nebude muset míjet horu Siriuth, jež by mu připomněla vše, na co se několik týdnů snažil zapomenout. Navíc byl přesvědčen, že jí dělal společnost až zbytečně dlouhou dobu.

Zpáteční cesta ubíhala z počátku velmi pomalu.

Nebyl tak zcestovalý jako Athron a několikrát se mu podařilo zabloudit ze svého směru. Možná to byl ale osud, který ho přivedl na pastviny Olores, kde si dokázal přivlastnit dva statné koně. Od toho okamžiku se odvážil cestovat i k večeru, kdy mu Sireus opíral do zad.

Cesta rázem ubíhala podstatně rychleji. Z obavy, že má za sebou pronásledovatele, jel ve vysokém tempu a pravidelně střídal koně, aby je neuštval. Vždy když ulehal, přemýšlel nad Athornovým osudem. Pokud byl Elithor schopen svého nejstaršího syna zaživa pohřbít, jistě by se nerozpakoval jej i mučit. A už vůbec ne, pokud by mu šlo o vrácení Phirithu. V bolestech jazyk snadno mluví i o tom, co by chtělo vědomí skrýt. Možná mu je na stopě početná družina, jejímž cílem je vrátit strážce duší za každou cenu. Sarth znal velmi dobře umění anilijských skautů, kterým by se nedokázal ztratit. Odmítal se však podvolit takovým myšlenkám. Znal Athrona dlouho a věděl, že by raději zemřel v nejhorší bolesti, kterou si lze jen představit, než aby se zřekl svých přátel a zradil. Ale také věděl, že hranice bolesti je mnohdy větší, než co je schopno tělo a duše unést.

Narskou nížinu se Sarthovi podařilo přejet za pouhých deset nocí. Zanechal za sebou poslední odkrytý lán země, aby se na několik dalších dnů schoval pod větve Salertského lesa. Cesta hustými hvozdy mu vyhovovala daleko více než plahočení odkrytou nížinou. Koně sice nemohli jet tak rychle jako na rovinatých pláních, ale zato mohl cestovat i přes den. Stromy jej před přímými paprsky velmi obstojně chránily, a co nedokázaly pohltit jejich větve a listy, to zvládl dlouhý plášť a černý šátek, kterým si Sarth přes den zakrýval oči. Už ani nepočítal, kolik nocí a dnů byl na cestě. S každým dalším dnem jeho obavy z pronásledování mizely. Jel už tak dlouho a tak rychle, že by jej stejně nikdo nedokázal dostatečně rychle stopovat, natož pak dohonit. Udržet stopu znamenalo mít čas, který pronásledovatelé, pokud vůbec nějací byli, neměli.

Les začal mírně stoupat.

Sarth se stěží orientoval, kde se nachází a jeho mysl stále častěji zaplavovaly obavy, že začal bloudit v nekonečném kruhu. Jakmile zjistil, že se les na severní straně zvedá a táhne stále výš, využil toho a vydal se tím směrem. Doufal, že z vrcholu kopce nebo malé hory zjistí, kde se právě nachází. Stoupání se táhlo velmi dlouho, než dorazil na hřeben malé pískovcové skály. Přivázal koně ke stromu a dále pokračoval po svých.

Vyškrábal se po krátké skalnaté stěně, která završovala kopec, na jehož vrcholu se nacházelo jen několik stromů. Sarth na jeden z nich vyšplhal, aby měl ještě lepší přehled o krajině.

Sireus právě zapadal a v jeho pohasínající záři zahlédl přimhouřeným zrakem na severovýchodní straně obrysy prvních štítů Brinilského pohoří. Jeho obavy se rázem rozplynuly. Celou dobu jel správným směrem a nyní i věděl, že už je velmi blízko. Jen doufal, aby se mu podařilo co nejrychleji najít loď. Nerad by na pobřeží strávil několik dalších bezesných dnů.

S uspokojením se vrátil ke koním a vyrazil dále. Trvalo ještě několik dalších nocí, než salertský les začal pomalu řídnout a stromy přestávaly být tak vysoké a mohutné. V tu dobu začal pociťovat náhlé a krátké závany čerstvého mořského vzduchu, který přicházel z jihu. Vědomí, že pobřeží je nedaleko a že brzy skončí jeho pouť, jej učinilo šťastným. Jeho myšlenky nevěnovaly tolik pozornosti možným pronásledovatelům, ale stále více se soustředily na brzké setkání s přáteli, které už řadu let považoval za svou jedinou rodinu. Čím více se blížil ke svému cíli, tím více pobízel koně k většímu tempu.

Přesně dvacet devět dnů trvalo Sarthovi, než dorazil na smluvené místo. Skoro půl noci objížděl rozsáhlé pobřeží, než nalezl zátoku, kde na něj měla čekat loď. K jeho neskrývané radosti ji opravdu nalezl. Už z dálky nepochyboval o tom, že ten dvoupatrový vor, postavený v nejvyšší nouzi, byla práce jeho přátel. Zpoza dlouhých listů, které fungovaly jako závěsy, jich i několik zahlédl. Nahrubo opracované kmeny a zelené plachty mohly být i k smíchu. Sarthovi však toto velké a hrubé plavidlo, kterým by leckterý jiný elf opovrhoval, k smíchu nebylo. Věděl, že tento vor pro něj a jeho přátele znamená skutečnou svobodu. Volnost, na kterou čekali mnoho desetiletí. Pobídl koně a velkou rychlostí zamířil k pobřeží.

Posádka už o jezdci věděla. Kapitán Sarmoth nechal na břeh vyslat člun vytesaný z jediného kmene arpisu. Byl napjatý stejně jako všichni ostatní, kteří sledovali osamoceného jezdce. Všem bylo jasné, že se v Arinilu nebo cestou muselo něco přihodit, jinak by se jistě vrátili dva.

Jakmile člun nabral nového pasažéra a přiblížil se na dohled k voru, mnohé zalil smutek. Naprostá většina si přála, aby tím jezdcem byl Athron. V člunu však seděl Sarth. Když vylezl na palubu, nemohl si nevšimnout skleslé nálady, která zde zavládla.

„Kde je Athron?“ zeptala se Sinith bez otálení.

„Zůstal v paláci,“ odpověděl Sarth a jeho smutný pohled mluvil za vše. „Nevím, co se mu přihodilo. Nechtěl, abych jej do komnat jeho otce následoval. Měli jsme se setkat za městem, ale ani po dvou nocích nepřišel.“

Sinith se v očích objevily slzy. Přesto jen přikývla. Nepochybovala o tom, že Sarth mluví pravdu, a ani jej nijak nepřerušovala, byť se chtěla zeptat na mnoho věcí. Věděla, jak silné přátelství pojilo Athrona se Sarthem. Nikomu jinému nedůvěřoval tolik jako právě jemu.

„Takže vaše cesta byla naprosto zbytečná,“ zkonstatoval krátce Kerthur, kterého zpráva o Athronově zmizení také rozesmutněla.

„Nebyla,“ vzdoroval Sarth a vytáhl z plátěného pytle kožený vak.

Opatrně z něj vyňal kulatý předmět, pečlivě zabalený v černém hedvábí.

„Athron chtěl, abychom s sebou vzali tohle,“ pronesl a odkryl zlatavou průsvitnou kouli. Již nesvítila, přesto mnozí velmi dobře věděli, o co jde.

„Phirith,“ vzdechlo hned několik elfů.

„Vy jste ukradli strážce duší?!“ pronesla nevěřícně Sinith.

„Ano,“ odpověděl hrdě Sarth.

„Je vám jasné, že nyní po nás půjde každý elf na Aldronu!“ řekl s obavami Kerthur.

„Teď, když vědí, že přežil Arthron, tak jim je jasné, že nás přežilo více. Beztak by po nás pátrali,“ odpověděla Sinith a pomalu přiložila ruku na Phirith.

Koule se zalila slabým světlem a osvětlila část paluby, která byla do té chvíle pokryta tmou. Sinith se usmála a její tvář zalila blaženost. Přivřela oči a soustředila se pouze na teplo, které vycházelo z Phirithu.

Nakonec stáhla ruce zpět a obrátila se ke kapitánovi.

„Je nejvyšší čas vyrazit!“

* * *

Nebylo to poprvé, co se v Arinilu konala poprava. Poprvé se však jednalo o někoho urozeného a hned jím byl člen královského rodu. Navíc bývalý král, který byl teprve před několika týdny zbaven koruny. Elithor už nebyl králem Aldronu ani nezastával žádný jiný úřad. V očích ostatních byl pouhým vrahem, o to horším, neboť prolil krev své krve. Novým panovníkem Aldronu se na základě dědického práva měl stát Lirtion. Slavnostní korunovace byla připravena na včerejší den. Na tak výjimečný a slavnostní obřad však trvala velmi krátce. Lirtion převzal korunu a žezlo Aldronu, ale odmítl složit slib králů dříve, než bude nalezen Phirith. Ve svém důsledku to znamenalo jediné. Aldron stále neměl svého krále. Většina elfů však Lirtionovo rozhodnutí uvítala. Když ne nic jiného, tak to bylo gesto, kterým převzal vinu za ztrátu Phirithu.

Po korunovaci měly přijít na řadu několikadenní oslavy. I ty byly odloženy na neurčito, neboť nikdo z přítomných ani Lirtion sám neměl náladu cokoliv slavit. Rozhodně ne do doby, než se podaří nalézt Phirith a zasadit jej zpět na vrchol morgurtské hole.

Lirtion nyní z výše královského trůnu sledoval popravu vlastního otce a z jeho kamenné tváře nebylo možné vyčíst jediný náznak emocí. Jeho pohled byl prázdný, jako by se jednalo o popravu nijak důležitého zločince.

Elithor byl předveden před stěnu odpuštění, která byla vystavěna z bílého mramoru. Byl oděn do sněhově bílého roucha doplněného bílým šátkem, který mu zakrýval oči. Do poslední chvíle nemohl uvěřit tomu, že on, král Aldronu, byl zbaven trůnu a jako ten nejubožejší elf odsouzen k smrti. Ani na sklonku svého předlouhého života však nelitoval jediného činu, který vykonal. Kdyby mohl, hleděl by celou dobu do očí svému synovi. Pevně uvázaný šátek mu v tom zabraňoval. Byla to tradice, kterou se nikdo neodvážil porušit. Jestli se elfové něčeho skutečně báli, tak to bylo prokletí, které bylo o to silnější, pokud bylo vysloveno těsně před smrtí. Umírající se tak často bránili proti těm, kteří je jejich života zbavili. Prokletí pak přinášelo útrpnou a bolestnou smrt i jim. A skutečně si nikdo z přítomných nepřál, a členové popravčí gardy o to méně, aby je postihlo prokletí jen proto, že je bude odsouzený vinit ze své smrti.

Utichly zvuky píšťal a louten a před veřejné shromáždění předstoupil Sirthor. Byl jedním ze členů rady starších a byl vybrán, aby přečetl rozsudek. Považoval to za čest, neboť jak se nyní ukázalo, jeho jediná dcera Sinith se neutopila, jak se celou dobu domníval, ale postihl ji patrně stejný osud jako prince Athrona. Sirthor jen doufal, že jeho holčička také přežila a nyní se raduje svobodě. Bylo mu jasné, že se změnila, tak jak to viděl na Athronovi, přesto v jeho srdci vzplanula naděje, že ji snad někdy bude moci znovu spatřit. Nyní se však chystal přečíst dekret, kterým se Elithor odsuzuje k smrti.

Nadechl se a začal číst.

Ti, kteří se na pahorek odpuštění dostali, se mohli poprvé dozvědět o skutečném osudu již dávno oplakaného Athrona a jeho nejvěrnějších přátel a přívrženců. Po přednesení dlouhého rozsudku nebylo mnoho těch, kteří by s Elithorem soucítili. Mnozí to brali jako poslední a největší chybu jeho vlády. Nikdo nebyl nadšený z dalšího prolévání krve elfů, ale u Elithora to mnozí cítili jinak. To, co provedl Athronovi, se nedalo pochopit, natož odpustit. A změna na královském trůnu mohla Aldronu jenom prospět.

Sirthor utichl a pohlédl ke královskému trůnu.

Rozsudek byl dočten. Na Lirtionův pokyn přistoupilo k odsouzenému sedm střelců v bílých pláštích. Na čele měli upevněny černé šátky se symbolem královského rodu. Na další Lirtionův povel založili stříbrné šípy do tětiv a zamířili. Teprve nyní vstal Lirtion z trůnu, udělal několik kroků ke kamennému zábradlí a sledoval klidně stojícího Elithora.

„Ještě je čas říci pravdu, otče. Tvá duše bude alespoň před námi očištěna a my jí budeme žehnat.“

Elithor však zavrtěl hlavou.

„Tu se už nikdy nedovíš,“ pronesl a na jeho tváři se objevil náznak úsměvu.

Nejen Lirtion měl pocit, jako by se mu jeho otec vysmíval. Pozvedl starou obřadní minci a ukázal ji přihlížejícím. Poté ji chvíli převracel ve svých prstech. I pro něj to bylo těžké rozhodnutí, ale jiné východisko neviděl. Jeho otec spáchal čin, který se nedal nijak omluvit.

Mince se rázem ocitla ve vzduchu.

Mnohým připadal její let delší než kdykoliv předtím. Lirtion sledoval každý její obrat, než dopadla s charakteristickým cinknutím na mramorovou podlahu. Ve stejný okamžik opustilo sedm šípů tětivy napjatých luků. Svůj cíl nalezly s naprostou přesností.

Elithor stačil jen těžce vydechnout. Rudá krev zbarvila bílý oděv a potřísnila bělostný mramor.

Lirtion stál před trůnem a jeho pohled patřil otcově nehybné tváři. Úsměv, se kterým umíral, se dávno vytratil. Zbyl jen starý vrásčitý obličej, který už nikdy nevydá své svědectví. Lirtion pro něj neuronil jedinou slzu. Ani Mirthin, jeho mladší bratr, který po celou dobu stál vedle trůnu, neměl pro otce soucit. Stejně jako řada dalších ještě nedokázal zcela pochopit, jak mohl Elithor takovým způsobem zacházet s jejich starším bratrem.

Lirtion se otočil a opustil prostor trůnu. Poprava byla dokonána. Kdyby však záleželo pouze na něm, tak by se nikdy nekonala. Nejraději by Elithora uvrhl do nekonečných hlubin hory Siriuth stejně tak, jak to on provedl Athronovi. Rychlá smrt šípy bylo milosrdenství, které si jeho otec nezasloužil. Alespoň podle úsudku budoucího panovníka Aldronu.

* * *

Pohřeb se konal ještě téhož večera. Mnoho elfů se jej neúčastnilo, i proto, že Lirtion vyhlásil výjimečnou situaci a celý Aldron započal v hledání uprchlíků a především pak v pátrání po Phirithu. Nemínil uprchlíky dále nijak trestat. To, co si museli prožít a protrpět pod horou smrti, byl trest, který by vykoupil jakýkoliv čin. A oni se ke všemu ničeho špatného nedopustili.

To, co se nyní stalo, dokázal i pochopit. Na bratrově místě by pravděpodobně udělal to samé. Dokonce byl přesvědčen, že se Athron vrátil do Arinilu především proto, aby jejich otce zabil. A Lirtion by mu to ani nevyčítal. Ne nyní, když znal alespoň část pravdy. Jen doufal, že se ztracený Phirith brzy najde.

Zamyšlen kráčel v čele skromného pohřebního průvodu a směřoval k rodinné kapli, která se nacházela v severní zahradě arinilského paláce. Nechal ji vystavět právě Elithor, aby v ní ukryl ostatky své první ženy; Athronovy a Lirtionovy matky. Bylo tomu mnoho staletí, kdy Asmeleth zemřela. Nikdo vlastně nevěděl, zda to byla nešťastná náhoda či úmysl. I její smrt byla zahalena rouchem tajemství jako plno dalších věcí v Elithorově životě. Ve světle posledních událostí byli mnozí přesvědčeni o tom, že i ona zemřela jeho rukou.

Za Lirtionem kráčel Mirthin a za nimi dvanáct vybraných členů palácové stráže. Každá šestice nesla jednu rakev. V první byl uložen Athron a ve druhé Elithor.

Lirtion pomalu přicházel k nízké hrobce a vzpomínal na dny, kdy jej Athron učil lovu a šplhu po stromech. V očích se mu objevily slzy. Zastavil se a pokynul strážcům, aby vstoupili dovnitř a uložili rakve na předem připravené piedestaly. Jakmile strážci opustili hrobku, vstoupili do ní oba bratři, aby se naposledy rozloučili s mrtvými.

Lirtion i Mirthin věnovali svému otci jen krátký pohled. Zbytek času strávili nad Athronovým tělem. Skoro by jej nepoznali. Jeho vybledlá a pohublá tvář vypovídala, jakým utrpením prošel. Lirtion se k němu sehnul a políbil mu čelo.

„Nechť tvá duše odpočívá v pokoji,“ pronesl a se slzami v očích opustil prostor posledního odpočinku.

Mirthin ještě chvíli zůstal.

Pět týdnů prohledávali elfové Aldron. Nenechali kámen na kameni, prozkoumali jezera, lesy i hory. Jedinou stopu, kterou nalezli, byly zbytky po stavbě lodi na východním Rinerském pobřeží. Podle hrubě opracovaných kmenů, které na pobřeží zbyly, bylo zřejmé, že ten, kdo loď stavěl, neměl potřebné nářadí. Podle dalších nalezených stop nebylo pochyb, že právě odtud odpluli Athronovi lidé pryč z Aldronu.

Ta zpráva Lirtiona nijak nepotěšila. Phirith tedy mohl být kdekoliv. Ani rada starších nedokázala zcela jasně říci, kde by se mohli uprchlíci schovávat. Většina členů se však přikláněla k Anornu. Předpokládali, že by si Athronovi přívrženci nevybrali za svůj domov ani jižní Enarn, ani severní Eborn, které v naprosté většině ovládali skřetové. Jen na Anornu žili lidé a právě tento kontinent byl s největší pravděpodobností jejich cílem.

Lirtion se nakonec také přiklonil k závěru rady starších a povolal k sobě všechny tři admirály aldronské flotily. Navíc nechal vyhlásit všeobecnou mobilizaci. Nikdo z toho nebyl nadšen, ani on sám. Všichni ale věděli, že je to jediná možná cesta, jak dostat Phirith zpět. Bez něj začnou duše mrtvých elfů bloudit po Aldronu a to si nikdo nepřál. Strážce duší se musel co nejrychleji vrátit na morgurtskou hůl, která k sobě jako jediná dokázala zbloudilé duše přivolat.

Velitelem aldronských vojsk se stal Sarith. Byl to ostřílený vojevůdce, který měl zkušenosti z Calinské války, kdy se na severozápadním aldronském pobřeží vylodila invazní armáda orků. Válka trvala skoro tři roky, než se elfům podařilo vyhladit posledního orka, který se na Aldronu nacházel.

Porada admirálů trvala půl dne. Závěr z ní byl jediný. Elfí invazní armáda se vylodí na východním anornském pobřeží a zahájí rozsáhlé prohledávání celého kontinentu. Jediným cílem bude nalézt posvátný Phirith. Návrh na diplomatické jednání s lidmi byl zamítnut hned v zárodku. Nikdo z rady si nepřál, aby se o zmizení Phirithu lidé, nebo dokonce orci dozvěděli. Všichni si až velmi dobře uvědomovali, jak by se toho dalo zneužít.

Lirtion vydal příkaz, aby bylo proti uprchlíkům použito přiměřeného násilí. Již si nepřál prolévat další krev těch, kteří přežili utrpení, jež pro ně přichystal jeho otec. Pokud bude ze strany lidské rasy bráněno v prohledávání pevniny, měli aldronští vojáci povoleno použít jakékoliv síly. Jediný výsledek, který měla tato invaze přinést, bylo nalezení Phirithu. Tomu muselo být podřízeno vše.

Za dva týdny po rozhodnutí rady byly aldronské flotily připravené k vyplutí. Na osm tisíc válečných lodí se nalodilo více než půl milionu ozbrojených elfů. Padesátého sedmého letního dne roku šest tisíc čtyři sta padesát dva aldronského kalendáře odrazily flotily elfích vojsk od břehů Aldronu. Cílem byl Anorn.

Ragnar

Plavba přes Rudý oceán trvala už necelé dva týdny. Elfové jej tak nazývali pro jeho občasné zbarvení do červena, způsobené řasami, které každé jaro zaplavily hladinu. Sarith postával na přídi a vyhlížel pevninu. Strategie vylodění byla již dávno promyšlena a připravena, a tak se mohl konečně věnovat událostem posledních týdnů. Především pak hloubáním nad osudem prince Athrona.

Celý Aldron držel smutek za utrpení a smrt, která prince zastihla a Sarith nebyl výjimkou. Na jeho rameni vlál pod silou větru černý pásek připomínající temnotu, do které byl Athron uvrhnut. Vzpomínal na okolnosti jeho zmizení, neboť i on tehdy bez jakéhokoliv zaváhání uvěřil královým slovům. Ani v těch nejtemnějších myšlenkách, kterých byl schopen, nedokázal pochopit, jak to mohl Elithor udělat. Kde bylo jeho svědomí, když nechal uvrhnout svého nejstaršího syna pod horu smrti? Jak mohl zaživa pohřbít krev své krve?

Sarith musel přiznat, že krále neznal tak, jak se vždy domníval. A podle všeho nebyl sám. Kdysi by možná řekl, že byli i přátelé, ale nyní jím opovrhoval a možná ho i nenáviděl. Ve svých pocitech byl zatím sám zmaten, ale určitý druh nenávisti byl tím, co nyní k bývalému panovníkovi cítil. Vždyť jen kvůli němu plují tisíce lodí na Anorn vstříc nové válce. Pochyboval, že by lidé jen nečinně přihlíželi, jak jim elfové prohledávají jejich sídla. To mu ještě dlouho neodpustí většina elfů stejně jako Athronovu smrt. Raději nedomýšlel, co by následovalo, kdyby Phirith nenalezli. O tom ani neuvažoval, protože Phirith se najít musí!

Sedmnáctý den se ozvaly výkřiky ze strážních košů a hlídkující námořníci ukazovali na vzdálený pruh pevniny. Nad Anornem vládlo ryze jarní počasí. Jen několik malých bílých obláčků rušilo tyrkysovou modř odpolední oblohy. Sarith vydal povel trubačům a pětice elfů dala zvuk dlouhým fugám upevněným na přídi lodi. Vzduchem se nesl libý táhlý zvuk, na který začaly odpovídat osádky nejbližších plavidel. Pod opětovanými tóny brázdícími nebem se na palubách začaly řadit ozbrojené jednotky elfů. Ti v předních řadách mohli sledovat paniku, která vypukla na pobřeží, když si lidé všimli přítomnosti velkého počtu rozměrných lodí.

„Stáhněte plachty,“ zavelel Normoth a z výšky kapitánského můstku sledoval zručnost námořníků.

„Dostaň nás co nejblíže k pevnině,“ obrátil se k němu Sarith.

Normoth pouze přikývl a mírně pootočil kormidlem.

Vylodění bylo zahájeno.

Hladinu rozčeřilo tisíce dlouhých člunů, zaplněných elfími vojáky, které zamířily k pobřeží.

Sarith sledoval, jak překonaly poslední vlny a přirazily k písčitým břehům Anornu. Byly pusté a opuštěné, avšak v dáli zahlédl obrys města, pod jehož ochranu spěchaly hloučky posledních opozdilců.

I plavidla, která možná ještě před několika okamžiky brázdila moře, byla narychlo opuštěna a ledabyle uvázána k primitivním dřevěným molům, vrcholným stavbám lidských přístavů. On sám těch několik bárek, jejichž hrubé plachty vzdorovaly větru, loďmi nenazýval. Byly to vesměs jen malé rybářské čluny a těžkopádné vory, které se daly ve vlnách snadno přehlédnout.

Elfové se vždy pozastavovali nad omezenou zručností lidské rasy, která se ani po mnoha staletích nijak výrazně nezměnila. Díky tomu je v mnoha ohledech přirovnávali ke skřetům, i když zásadní rozdíl mezi nimi tu byl. Nebyli zelení a především tolik nezapáchali. Sarith to sice tak jednoduše nevnímal, ale jeho mírnější kritiky lidského rodu většinu elfů nezajímaly. Přesto zde opovrhovaný národ lidí setrvával a dokázal s nezměrným úsilím odolávat nesčetným nájezdům a útokům orků. I proto Sarith nemohl popřít, že k této jejich odolnosti a houževnatosti cítí obdiv.

Jako jeden z mála se s lidmi i setkal na rozdíl od mnohých, kteří je odsuzovali jen z doslechu. On nevnímal lidi jako nepřátele, kterými naopak skřetové a orkové bezesporu byli. V tomto ohledu byli lidé i elfové na stejné straně. A snad toho měli společného daleko více, než byli schopni sami sobě připustit. Alespoň to Sarithovi občas připadalo. Podobné myšlenky však byly na Aldronu označovány za zvrácené a nesmyslné a v podstatě bylo marné je jakkoliv veřejně obhajovat.

Sarith byl jedním z posledních, kteří opustili palubu Aratoi. Byl překvapen, že lidé nekladli žádný odpor. Ukryti v kamenných městech, která před nezvanými hosty uzavřela brány, pouze sledovali dění na pobřeží. Bylo to jen dobře, neboť neměl v úmyslu rozpoutat válku, byť to tak mohlo zprvu vypadat. Tedy alespoň ne nyní. Jeho cílem bylo pouze najít Athronovy přívržence a především pak Phirith. K násilí a otevřeným bojům se hodlal uchýlit jen v nejkrajnějším případě a byl rád, že k tomu doposud nedošlo. Nyní se musely všechny elfí jednotky soustředit pouze na jediné; průzkum a hledání ztraceného artefaktu.

* * *

Byla noc, ale záře Calimy dostatečně osvětlovala břehy Enarnu, když Sarmoth opatrně naváděl vor co nejblíže k pobřeží. Než se dostal do Zátoky larinů, musel se vyhnout několika menším ostrovům.

„Spusťte kotvy!“ křikl na elfy připravené na přídi.

Hladinu rozčeřily rozměrné kameny omotané lýkovými lany, pevně připevněnými k voru.

„Vždyť ještě nejsme u břehu,“ namítla Sinith.

„Dál už se nedostaneme,“ odvětil Sarmoth, který velmi dobře věděl, že zde moře skrývá mnoho drobných, ale zato velmi nebezpečných útesů.

Při jedné z mnoha válek s orky zde kotvil s invazním korábem a dobře věděl, že není nutné plout blíže k pevnině. Na břeh je dokáží dopravit čluny, které zatím odpočívaly na palubě.

„Je čas opustit Arethu!“ pravil, jakmile se vor zastavil.

„Kerthure, ty jdi první. Já se Sarmothem opustíme vor jako poslední,“ pravila Sinith svému příteli, který stál na přídi a dohlížel na upevnění poslední kamenné kotvy. Kerthur přikývl a začal se s ostatními domlouvat na pořadí, ve kterém začnou opouštět vor.

„Je ti jasné, že po nás nesmí zbýt sebemenší stopa?!“ pronesla Sinith po chvíli.

Spokojený kapitán, který dostál svému slibu a dopravil ostatní k jejich novému domovu, přikývl.

„Ano, s tím počítám, pokud máš na mysli další osud Arethy,“ odpověděl jakoby bez zájmu a i on sledoval široký pás pobřeží, který se zdál zcela opuštěný.

„Přesně to jsem myslela,“ potvrdila Sinith a i ona se opět kochala pohledem na lehce ozářený kamenitý břeh.

Většina elfů byla na pevnině, někteří ještě stáli v klidných vlnách, když dlouhými lýkovými provazy tahali Arethu blíže k břehu. Stálo je to mnoho sil, ale přeci jenom dokázali dostat masivní vor do pohybu. Podařilo se jim ho dotáhnout k nejbližšímu útesu, na který těžká příď najela.

Sarmoth trval na tom, že oheň zapálí on, a tak se krátkou námořnickou písní rozloučil s duchem lodi a poté začal s rozděláváním ohně. Suché třísky a lýková lana chytla ihned. Požár založil na šesti rozdílných místech, aby měl jistotu, že shoří větší část voru. Nejprve zapálil spodní palubu a poté i horní. Jakmile se vor rozhořel, skočil do klidných vln, kde na něj čekal Kerthur se člunem.

I ostatní elfové si chránili oči před nepříjemnou září rudožlutých plamenů, které zachvátily vor. Do oblak se vznesl černý kouř, zahalen závojem noci, a vítr roznášel štiplavý zápach hořícího dřeva.

„Bylo nutné na nás tak upozornit?“ zeptal se Kerthur, který se zapálením voru od začátku nesouhlasil.

„Snad se nebojíš skřetů?“ odvětila Sinith překvapeně.

Kerthura znervózňoval její klid. Kdyby měl zbraň, pak by byl klidný i on, ale on neměl ani kamennou sekeru jako někteří jeho druzi. Vlastnil jen krátkou ostrou kost, kterou nosil u pasu.

„Elithor jistě vyslal flotily do všech stran. Pokud by našli Arethu, pak by věděli, kde nás hledat. Takhle najdou jen trosky hrubě opracovaného dřeva a několik zelených listů. A možná ani to ne,“ pokračovala Sinith. „Spíše si budou myslet, že to byla nějaká skřetí chýše, kterou smetla bouře do moře. Rozhodně je nenapadne, že by to mohly být trosky našeho plavidla. Daleko více se bojím Elithorových stopařů než tlupy tupých skřetů,“ dodala na závěr.

„Asi máš pravdu,“ povzdechnul si Kerthur. „Já jen, že v naší situaci nám může zavařit i tlupa těch tupců, jak je nazýváš.“

„Já doufám, že na nás zaútočí. Alespoň bychom získali železo,“ usmála se Sinith.

Přestože Kerthur přikývl, doufal, že se tak nestane.

Sarmotovi bylo líto každé lodě, kterou pohřbilo moře. U Arethy tomu však bylo jinak. Necítil smutek. Vlastně byl šťastný a spokojený, byť mu jeho výtvor hořel za zády. Věděl, že i když od jeho postavení neuplynula dlouhá doba, nebude na něj nikdy zapomenuto. Byla to právě Aretha, která jim darovala skutečnou svobodu, ve kterou už přestali doufat.

Stejný osud jako vor postihl i šest člunů, jejichž zbytky uchvacovaly poslední plameny.

Sinith marně doufala, že světlo přiláká některé skřety nebo orky, ale za celou dobu nezahlédli jediného.

Mezitím se deset vybraných elfů vydalo na průzkum nejbližší krajiny. Vedl je Sarth s Kerthurem. Rozdělili se na dvě skupiny a vydali se na opačné strany. Sarth postupoval na severozápad, zatímco Kerthurova skupina prozkoumávala jihozápad pobřeží.

Plameny dávno pohasly, když jim stříbrná záře luny odkryla rozlehlé pohoří táhnoucí se ze severu na jih.

Ta zpráva mnohé potěšila. Nikdo si nenamlouval, že by mohli zítřejšího dne volně běhat na povrchu a radostně vítat východ Sirea. Jejich novým domovem muselo být místo, kde vládne šero s tmou a takové mohli hledat právě v objevených horách.

Z Arethy a šesti člunů zbyly pouze oharky a trosky. Elfové je pečlivě posbírali a poskládali na jednu hromadu. Ty větší kusy se pokusili znovu zapálit, i když vzhledem k jejich zvlhnutí jim to činilo velké problémy. Ty menší naskládali do zbylých člunů. Dobře věděli, že se jim dřevo bude ještě hodit. O popel se nestarali. O ten se jistě do příštího dne postará vítr a mořský příliv.

„Musíme jít,“ pravil Sarth, který byl stanoven jako ochránce Phirithu.

„Ano, musíme,“ přikývl Kerthur a vydal první pokyny k zahájení pochodu.

Cesta byla náročná.

Po krátkém čase se z hor ozvalo první zapískání.

Sinith si přisedla ke svému milenci a objala ho.

„Možná v jeskyních?“ odvětila Sinith tajemně.

* * *