ARSIAN

David Borkovec

věnováno Ajunce,

za její lásku, trpělivost a pochopení

© David Borkovec, 2018

ISBN 978-80-88273-03-5

ARSIAN

Sága Sirionů – kniha první

David Borkovec

Na tomto místě bych chtěl poděkovat lidem,

bez kterých by tato kniha nevznikla:

Patriku Borkovcovi a Martinu Grospietschovi,

kteří se stali prvními korektory a kritiky,

Barunce Kolátkové, že dokázala

uvést do češtiny můj chabý rukopis,

Pavlu Jiříčkovi a Jakubu Šlehobrovi

za vytvoření map,

Mirku Pavlíčkovi, Janu Kolárorovi,

Václavu Horákovi a Jakubu Špačkovi,

za prvotní připomínky a podněty

a

Jakubu Slepičkovi a Martině Roubalové,

za pomoc s úpravou druhého vydání knihy

Předmluva

I nejstarší bytosti stvořené Sianem pomalu zapomínaly na strašlivý věk Války bohů, kdy nemilosrdně zápasily o velikost své moci či o pouhé přežití. Pro mnohé trvala válka věčnost, přesto neměla vítěze. Když už se zdálo, že všechna naděje pohasla a bohové ve svých krvavých přích neustanou, objevil se nečekaně Sian, stvořitel prvotní hmoty a prostoru.

Zaskočení bohové zanechali sporů a pokorně čekali, co jejich otec, jenž byl po mnoho věků skryt, učiní. Sian pochopil, že nemůže udržet znesvářené tábory bohů v jednom prostoru, a tak rozdělil sféry života a smrti do tří Říší – Řádu, Středu a Chaosu.

Tím byl stvořen Sianus, jenž mezi znesvářenými bohy vytvořil hranici, která měla zajistit věčný klid. Po tomto velkém činu opět odešel a více ho nikdo nespatřil, byť se k němu dodnes někteří marně obracejí.

Od té doby uběhlo mnoho věků.

Znepřátelení bohové se odebrali do nových Říší, kde začali nabírat sil a přetvářet nově vzniklou hmotu. Sianus se nacházel opět v rovnováze a mnoho bytostí bylo pevně přesvědčeno, že tomu tak zůstane na věky věků. Byli tu ale tací, kteří tajně doufali ve změny, které by pro ně samé přinesly novou moc a možnosti daleko větší, než kdykoliv před tím. Vedeni závistí nad úspěchy a plody ostatních, pečlivě spřádali své plány. Tato závistivá a nenasytná touha je činila surovými a nelítostnými. Nebezpečí bylo o to větší, že nešlo o obyčejné tvory, nýbrž o samotné Bohy.

Z Říše Chaosu se začal ozývat temný chorál vzteku, křivdy a nespravedlnosti, který byl uměle vyvoláván a posilován těmi, kdo důmyslně schovávali svou pravou tvář před ostatními. Většina tomu nepřikládala velkou váhu, neboť jasné hranice Říší zajišťovaly bezpečí, přesto i oni se zachvěli, když zmizelo několik bohů Říše Středu.

Rovnováha byla narušena. Plán se začal naplňovat.

Co však bylo cílem, to bylo důkladně tajeno. Aktéři sázeli na lhostejnost těch nejsilnějších, kteří se nacházeli v Říši Řádu a o dění za jejich hranicemi se dávno přestali zajímat. Nikdo se nestaral o to, co se s jejich bratry a sestrami stalo. Proč také? Byli to bohové, mohli si dělat cokoliv, mohli odejít kamkoliv. Nikoho z jejich sourozenců nenapadlo, že se jim mohlo něco stát. A proč taky? To by si sami připomněli svou zranitelnost a na to byli až příliš ješitní.

A tak se stalo, že jediní, kdo ztracené Bohy skutečně postrádal, byli obyčejní tvorové. Prosebný hlas těchto sirotků nikdo jiný nevyslyšel, s čímž bylo počítáno a někteří toho hodlali využít ve svůj prospěch.

Čas již dozrál.

ČÁST PRVNÍ

HROZBA ZE SEVERU

Tursian

První tráva definitivně nahradila sněhovou pokrývku a na obloze se po dlouhé době objevila větší hejna ptáků. Jaro střídalo dlouhou a tuhou zimu, která na severu ještě nehodlala opustit trůn. Ostrý ledový vítr vál z hor a opíral se do mohutných hradeb Tursianu, horského města umístěného na nejsevernější hranici království Arsianu. Bylo poslední výspou rozléhající se na úpatí Surmanského pohoří táhnoucího se od východu na západ severní částí pevniny.

Strážce severu, jak se Tursianu přezdívalo, byl čtvrtým největším a jediným opevněným městem v království. Zároveň jediným, které si udržovalo početnou vojenskou posádku.

Důvod byl prostý. Kromě občasných útoků severských kmenů nemělo království žádných nepřátel. Vždyť se rozprostíralo takřka po celém kontinentu včetně přilehlých ostrovů. Jediným místem, kde nevlály praporce Arsianu, byly země nehostinného a těžko dostupného severu.

V okamžiku, kdy byly hradby Tursianu s několika okolními tvrzemi dostavěny, sever přestal být tak nebezpečný. Barbaři se několikrát pokusili zaútočit, ale nová obrana byla nad jejich síly. Postupně upustili od nájezdnických výprav, v nichž ztráty převyšovaly zisk. Ze severu po delší dobu nehrozilo vážnější nebezpečí.

Až do této chvíle.

Pomalu se schylovalo k večeru a do údolí se snášel slabý opar, předzvěst chladné noci. Na ochozech kamenných hradeb stáli hlídkující vojáci v modrošedých tunikách, přešlapující u zapálených strážních ohňů, nad jejichž plameny si ohřívali dlaně a netrpělivě očekávali střídání, aby unikli mrazivému větru přicházejícímu ze severu.

Jen jediný muž si nezahříval zkřehlé ruce a jako kamenný obelisk stál vedle strážního koše, aniž by vnímal šeptání praskajícího dřeva.

I na seveřana byl vysoký a urostlý, vždyť téměř o půl hlavy převyšoval většinu hlídkujících vojáků. Oděv i zdobený meč prozrazovaly, že nejde o prostého vojáka. V jeho tváři se zračil klid, přesto nepatrné stahy těch nejmenších svalů vypovídaly o velkém napětí, odehrávajícím se uvnitř mysli i duše, které spolu rozehrály nebezpečnou hru obav a nejistoty. Tmavě zelené oči se soustředěně upínaly k horám, v marné snaze prohlédnout skrz mohutné masivy.

Jmenoval se Gerard Garon. Byl princem tursianské tironie, správcem města a legionelem jižních legií. Byl jediným synem Arthura Garona, tirona z Tursianu, vládce severu.

Gerard zatínal nehty do kamenné hradby a unavená mysl se pomalu navracela z nedotknutelných dálav. Nad obzorem, nedaleko vrcholků těch nejvyšších hor, bylo možné zahlédnout ohromná temná mračna, která se rozprostírala přes celou severní oblohu. Nehýbala se, prostě jen bez hnutí visela jako předzvěst něčeho strašného, co ještě neukázalo svou skutečnou tvář. Občas se odtamtud ozývalo mohutné hřmění, ale žádný blesk zvuky nedoprovázel.

Právě na úpatí Surmanského pohoří končila hranice Arsianského království i Tursianské tironie, jeho rodné země. Dále na severu, za mohutným pásem hor, se nacházela neúrodná pustina a nehostinný zmrzlý kraj. Ti, co se tam vydali, hovořili o nekonečné zmrzlé pláni, místu, kde led a mráz vládly po celý čas.

Rozlehlé pohoří bylo domovem Heberů, Musaků, Rogonů a dalších početných barbarských kmenů, které dříve napadaly území Arsianu a plenily vše, co se jim připletlo do cesty.

Už nejméně dvě jara si Gerard nepamatoval na sebemenší útok nebo zprávu, že by byli barbaři spatřeni. Naposledy před půlrokem narazily předsunuté tursianské hlídky na stopy po příslušnících barbarských kmenů. Zhruba ve stejnou dobu se poprvé objevila temná mračna. Tehdy to byl jen nevýznamný tmavý oblak daleko na severním obzoru. Nikdo netušil, že nakonec pokryje celou severní oblohu.

Jen mráz a tma společně, ruku v ruce, vládly severu. Mráz a tma, a možná ještě něco dalšího.

Správce Tursianu stál třetím dnem a nocí na hradbách, zahalen do kožešiny z bílých horských lišek a bez ustání hleděl k severu. Bylo tomu právě sedmnáct dní, kdy v pořadí pátá vojenská výprava vyrazila prozkoumat nebezpečí, které se objevilo v hloubi Surmanského pohoří. Zda to vše mělo nějakou spojitost i s podivnými temnými mračny, nikdo nevěděl.

Vše začalo, když pětičlenná severní hlídka, prozkoumávající nejbližší okolí hory Sar-Kon, beze stop zmizela. Zjistit jejich osud se po čtrnácti dnech marného vyčkávání vydal drubion Karey s družinou patnácti mužů. Při stopování se nedostali dále než k ústí Bílého průsmyku, kde byli kýmsi napadeni. Zachránili se pouze tři muži, kteří v záchvatu děsu, způsobeného uši rvoucím řevem, utekli ještě dříve, než vůbec zahlédli, kdo je napadl.

Vedením třetí výpravy byl pověřen mladý prosion Antal Selon. Ani jeho třicetičlenná družina nedošla dál než k Bílému průsmyku. Hrstka přeživších nedokázala popsat, před čím utekli. Jen potvrzovali strašný děs a paniku, která zachvátila srdce a zaslepila zrak. I proto nemohli potvrdit či vyvrátit, zda mladý Antal padl v boji nebo byl zajat.

Čtvrtou výpravu vedl osobně Tenar Selon, sidon z Tarpenu, Antalův otec.

Ze sedmdesátičlenné družiny se nevrátil nikdo, nepočítaje vyčerpaného a na smrt unaveného koně, kterého našla předsunutá hlídka v horách. Podle zranění, která utrpěl, se musel účastnit vskutku těžkých bojů.

Pátá a zatím poslední výprava byla pro Gerarda výjimečná. Byl ochoten obětovat své pohodlí, klid i spánek, protože v čele výpravy nestál nikdo jiný než jeho otec.

Z důvodu ztráty mnoha chrabrých mužů se rozhodl tiron Arthur osobně vést další družinu, vědom si odpovědnosti za životy vojáků a šlechticů, kteří beze stop mizeli v Surmanském pohoří.

Většina obyvatel se obávala, že se v horách usídlili trollové, nebo dokonce sněžná saň či jiná nebezpečná bestie, jako tomu bylo před mnoha lety. Městem se nesly zlověstné fámy mluvící o velkém nebezpečí, jež Tursianu hrozí. Mnoho lidí pociťovalo strach a touto slabostí nakazili ostatní.

Právě tomu musel Gerardův otec zabránit.

Studený vítr šlehal Gerardovi do tváří a pohrával si s jeho plavými vlasy. Tironský princ občas nasál jeho vůni, zdaleka ne tak svěží jako dříve, kdy byl ještě malým chlapcem. Jaro bylo v rozkvětu, ale na hranici pohoří vládla mrazivou rukou paní zima. I to bylo podivné. Touto dobou měl sníh na úpatí nejbližších hor roztát a přenechat prostor prvním travám. V průsmycích tomu ale nic nenasvědčovalo.

V Gerardově mysli se zmítaly bludné otázky, jež marně hledaly odpovědi. Byl unavený a prokřehlý na kost, ale přesto zůstával a snažil se odhadnout, kde by mohli být.

Věděl, že se měli dávno vrátit, přesto nikdo z vysokých šedých skal nevyjel. Pomalu začínal uvažovat o tom, že se je vydá hledat. Ale kam má jet? Koho by pověřil správou města a celé tironie, kterou mu při svém odjezdu otec svěřil?

Tichý hlas na tyto otázky odpovědět nedokázal.

Aniž by si toho všiml, přistoupil k němu muž v dlouhém těžkém plášti zelené barvy zdobeném umnými ornamenty, prošívaném stříbrnou nití. Světlovlasý mladík se opřel o ochoz hradby vedle Gerarda, který až po chvíli zjistil, že má společnost.

„Zase na něj myslíš?“ oslovil jej Fargil a začal z dýmky vyprazdňovat vyhořelý tabák.

„Myslím na něj každou chvíli,“ odpověděl princ tichým hlasem a krátce se podíval příteli do očí. „Čím déle je pryč, tím je má obava větší,“ dodal a jeho slábnoucí hlas naznačoval velkou bolest, kterou v sobě potlačoval.

Ustaraný pohled se otočil zpět k severní obloze a ústa zmlkla.

Fargil se také zadíval na vzdálený horizont.

Nebyl to hezký pohled, ale i on si začínal zvykat, jako většina Tursianců.

„Tvůj otec je nejudatnějším mužem severu,“ pronesl rozhodně, „určitě se vrátí, i kdyby narazil na deset trollů,“ povzbuzoval přítele a začal si cpát dýmku nejlepším tabákem ve městě.

Gerard mlčel. Fargilova slova téměř nevnímal.

„Není zkušenějšího velitele,“ snažil se rozptýlit Gerardovu špatnou náladu a přátelsky jej strčil do mohutných ramen.

„Nic jiného si nepřeji,“ přikývl princ.

Dal by vše, co má a co umí, za to, aby se jeho otec vrátil živ a zdráv.

Oba mlčky hleděli do dáli a nechávali ostrý vítr ošlehávat odkryté tváře.

Slunce začalo neúprosně klesat za horizont a obloha se zbarvovala do ruda. Jen sever zůstal neochvějně černý, jakoby i slunce nad ním dávno ztratilo svou moc.

Na hradbách se začínaly ozývat povely velitelů zahajujících výměnu hlídkujících vojáků a pravidelnou údržbu strážních ohňů.

Gerard odtrhl pohled od neznáma a sledoval probíhající střídání stráží, stejně jako když byl ještě malý a tento rituál zbožňoval. Snad právě proto bylo jeho prvním velkým přáním stát se členem tursianské gardy. Pro prvorozeného syna tirona však byla připravena odpovědnější budoucnost, což začínal zjišťovat až s přibývajícími léty.

Kolem zamlklé dvojice prošla hlídka tří vojáků. Gerard jim tichým gestem odpověděl na pozdrav a sledoval, jak přikládají dříví do strážního koše.

Fargil si všiml, jak se myšlenky jeho přítele opět odebírají kamsi daleko do samoty a položil mu ruku na rameno.

„Pojď se mnou, Gery. Zajdeme k Marianetě a utopíme naše obavy a starosti v dobrém víně a v její laskavosti.“

Gerard na něj zkoumavě pohlédl.

Cítil se unaven a asi by nevydržel stát na hradbách další noc. S největší pravděpodobností by beztak usnul. Proč by si nemohl dát sklenku dobrého vína před spaním a konečně si odpočinout? Nabrat nových sil, aby hned ráno mohl čerstvý stát na hradbách a s jasnou hlavou promyslet, co udělá, pokud se jeho otec do zítřka nevrátí.

Se studem si uvědomil, že připustil možnost, které se bál. Možnost, že by se jeho otec nemusel vůbec vrátit. Vyděsilo ho to. Ne, dnes už opravdu nechtěl na nic myslet. Vše se stáčelo stejným směrem a to ho trápilo ještě více. Potřeboval si odpočinout a pročistit hlavu.

„Tak tedy dobrá,“ odpověděl náhle, „ půjdeme.“

Fargil byl skutečně překvapený. Nečekal, že to bude tak snadné.

Tursianský princ naposledy obrátil zrak daleko na sever a poté společně sestoupili z hradeb a vyrazili do města.

* * *

Nebyli ani v půli cesty, když ruch večerních ulic přerušil ostrý tón strážních rohů.

Gerard se prudce otočil.

Severní hlídka troubila na poplach.

Zaplašil myšlenky na večer strávený v teple vinného sklípku a rozeběhl se zpět k severní strážní věži. Zmateného Fargila, pokuřujícího nově naplněnou dýmku, zanechal daleko za sebou.

Další a další strážní rohy se rozezvučely k poplachu a ochozy hradeb se plnily obránci města.

Naprostá většina vojáků upřeně hleděla na severní cestu, ve snaze nalézt důvod toho všeho. V té dálce a při zvětšujícím se šeru nemohli pořádně nic vidět. Jen několik z nich si všimlo, že se k městu blíží malá skupinka jezdců. Nejeli po cestě, klikatící se údolím, ale spěchali přímým směrem.

K překvapení mnohých se vyřítila z průsmyku o mnoho početnější druhá skupina jezdců, které si všimli i ti, jejichž zraky marně tápaly po severní krajině.

Desítky rohů burcovaly severní část města, které bylo na nohou.

Gerard konečně zdolal kruhové schodiště a doběhl do strážní věže. Cestou se musel vyhnout mnoha spěchajícím vojákům i přihlížejícím zvědavcům, ve kterých poplach vzbudil zájem.

Tali, jak mladému černovlasému karonelovi přezdívali, oddálil oko od dalekohledu právě v momentě, kdy udýchaný Gerard rozrazil dveře a vpadl do místnosti.

„Princi,“ stačil jen krátce pozdravit správce města, který byl v mžiku u něj.

Předal mu dalekohled a napřaženou rukou ukazoval k pohoří.

Gerard chvíli skrz tubus lovil pohledem cokoliv podezřelého, až se jeho ruka svírající dalekohled ustálila. Upřeně sledoval malý shluk černých teček vířících prach, směřující k městu. Nebylo pochyb, že se jednalo o několik jezdců na koních.

Ostré zvuky rohů byly pomalu nahrazovány výkřiky velitelů, připravených bránit město. Přes šest set lučištníků a čtyři sta střelců s kušemi seřazených na severních hradbách vyčkávalo dalších rozkazů.

Jezdci se střídavě ztráceli v kopcovité krajině, oddělující Tursian od pohoří. Přestože je Gerard sledoval dalekohledem, jen stěží rozpoznával jejich obrysy. Nemohlo jich být víc než patnáct. Skupina, která je pronásledovala, byla mnohem početnější. Odhadoval na sto, možná sto třicet jezdců. Snažil se identifikovat jezdce v první skupině a především nalézt svého otce, když se z dálky ozval jasný ostrý zvuk tornského rohu tirona z Tursianu.

Odpovědí mu byl domluvený signál trubačů severní hlídky.

Gerarda opustila únava, zapomněl na to, že se cítil promrzlý a ospalý. Opět v něm začala kolovat vroucí krev. Jen okrajově vnímal, jak karonel rozkázal otevřít hlavní severní bránu, aby po chvíli zaslechl slabé zapraskání klesajícího mostu a skřípění otevíraných vrat.

Na nádvoří za branou se řadily oddíly elitní tursianské gardy a lehké jízdy. Muži byli připraveni bránit vstup do města v případě, že se jej nepodaří včas uzavřít.

Gerard pociťoval každý úder srdce, na čele se mu objevilo několik kapek studeného potu a začal zhluboka dýchat, aby se mu přestala motat hlava. Pevně svíral dalekohled a sledoval jediný cíl, hlouček jezdců, mezi nimiž někde byl jeho otec. Nepřipouštěl si, že by mezi jezdci chyběl, přestože ho nemohl nalézt. Nikde neviděl korouhev ani jeho barevný plášť. Dokonce ani jeho koně.

„Vypadá to, že je dohánějí, princi,“ zaslechl Taliho starostlivý hlas.

„Kdo to může být?“ hlesl Gerard překvapeně.

Barbaři nepoužívali koní. Rozhodně ne k jízdě a tolik by jich sotva kdy získali. Kde by pásli takové stádo? Spíše by je snědli, než aby je krmili a zjišťovali přednosti krásných zvířat.

„Nemají žádné praporce,“ zhodnotil Tali.

Bez toho sotva poznají, komu ti vojáci slouží.

Gerard odhlédl od dalekohledu.

Zdálo se to jako věčnost, jako by se jezdci sotva přibližovali. To pronásledovatelé se řítili krajinou mnohem rychleji. Zvládnou to? Věděl, že jakmile skupinka dorazí blíže k městu, bude v bezpečí. Stovky vojáků na hradbách a nádvořích ho v tom utvrzovaly.

„Co se tam stalo?“ pronesl tiše a přitom stále sledoval jednoho jezdce po druhém.

Vždyť jich vyjelo tolik a vrací se jen nepatrná hrstka. Doufal, že brzy dostane odpověď z úst milovaného otce.

Pouze poslední vrch dělil prchající skupinku od bezpečí.

Gerard, který pravidelně kontroloval vzdálenost mezi první a druhou skupinou, začal rozpoznávat rysy pronásledovatelů.

„U Daboe,“ hlesl a více přimhouřil oči ve snaze zaostřit na takovou vzdálenost. „Co to je?“ dodal s údivem.

Tali, stojící po celou dobu po jeho boku, litoval, že nemá další dalekohled, kterým by vše mohl shlédnout. Pouhým okem toho mnoho neviděl a odebrat jej princi nemohl. I když podobné myšlenky tu byly. On byl přeci karonelem severní hlídky a on měl mít největší přehled o možném nebezpečí, které se blížilo k městu. Pokud by se jednalo o kohokoliv jiného, už dávno by svíral dalekohled v ruce a dohlížel na celou situaci.

Slunce se nenávratně loučilo s Tursianem a slabý proužek neposkytoval tolik světla jako před několika okamžiky. Gerardovi to ale stačilo k rozpoznání specifických rysů jednotlivých jezdců. To, co před tím vypadalo jako běžní jezdci na koních, byly čtyřnohé stvůry s lidským trupem a hlavou, mezi nimiž pobíhali obrovští psi. Někteří z nich měli dokonce dvě hlavy. Gerard nikdy nic podobného neviděl a rozhodně nebyl sám, kdo byl tímto obrazem zaskočen. Čekal skupinku jezdců na koních, ale tohle?

Lučištníci se na povel velitelů připravili. Jako jeden muž založili šípy a natáhli tětivu. Pronásledovanou skupinku čtrnácti jezdců a jednoho osamoceného koně oddělovalo od bezpečí města rozorané pole. Jezdci se neohlíželi a plnou rychlostí směřovali ke spuštěnému padacímu mostu.

Pronásledovatelé vycítili poslední možnost dostihnout svůj cíl a o poznání zrychlili.

Před posledním polem se znenadání zastavili, podupávali na místě a vydávali prapodivné a pro mnohé i děsivé zvuky. Střelci sice vystřelili první salvu, ale žádný šíp ani šipka vystřelená z kuše nedoletěly tak daleko, aby hrůzně vypadajícím monstrům ublížily.

Skupinka jezdců v modrošedých barvách mezitím projela severní branou, těžká vrata se začala zavírat a padací most pozvolna stoupal vzhůru.

Pronásledovatelé ještě nějakou dobu podupávali na místě a s očividným zájmem si prohlíželi opevnění rozlehlého a mohutného města, které se hrdě a nebojácně tyčilo před nimi. Pak jeden z nich cosi nesrozumitelného zařval a vzápětí se všichni otočili a utíkali k horám.

Gerard neotálel a spěchal dolů.

Řítil se ze schodů v naději, že se shledá se svým otcem. Seběhl na nádvoří před branou ve chvíli, kdy Babel, první Arthurův rytíř, pomáhal jednomu z těžce raněných mužů z koně. Gerard k němu přiběhl a chtěl vyřknout tu nejdůležitější otázku. Než stačil cokoliv říci, zarazil se. Na místě ztuhl, když si uvědomil, kdo je ten zakrvácený muž, kterého Babel držel v náručí.

„Otče!“ zakřičel z plných plic a vrhl se k němu.

Babelovi stékaly po tvářích slzy. Pomalu poklekl a jal se těžce raněného tirona pokládat na zem. Několik duchapřítomných vojáků strhlo pláště a položilo je pod vládce města.

Gerard vzal bezvládnou otcovu hlavu do dlaní. Měl zakrvácený obličej a krev mu stékala i po krku a rukou. Je mrtvý? Ne, nesmí být!

„Otče!“ křikl znovu z plných plic.

Pak si toho všiml. Z těch bledých úst bylo slyšet slabé chroptění. Opatrně přiložil ucho k jeho ústům.

„Žije!“ vykřikl, když se ujistil, že otec ještě dýchá, a začal trhat svrchní kožešinový plášť skrývající zbroj.

Brnění bylo rozedrané na kusy. Babel mu odřezal přezky a sejmul zbytky prsního kyrysu.

Gerard roztrhl i spodní oděv a odhalil mnoho černých skvrn zaschlé krve. Byl to strašný pohled. Často přivíral oči, jak se mysl bránila hledět na otcova těžká zranění. Měl po těle tolik hlubokých řezných i bodných ran, až se tomu nechtělo uvěřit.

„Vypadá to moc špatně, mladý pane,“ zachroptěl vyčerpaný Babel.

Po jeho hrubé a drsné tváři se stále kutálely slzy. Nijak se nesnažil skrývat své city k Arthurovi.

Gerard byl jako opařený.

„Otče,“ hlesl, jako by ta slova přicházela odkudsi z hloubi, odmítající skutečnost, kterou spatřoval před sebou.

Přitiskl k sobě silněji otcovu hlavu. Ten, kterého miloval tak, jak to jen syn dokáže, se utápěl ve vlastní krvi a jen chroptění bylo důkazem, že stále ještě dýchá.

„Rychle!“ vykřikl na vojáky, kteří stáli za ním a všemu přihlíželi. „Převezte všechny zraněné do Domu zdraví! Rychle!“ křičel a společně s Babelem a dalšími muži opatrně nadzvedli Arthurovo bezvládné tělo.

* * *

Zadýchaní muži vtrhli do zahrady, jež předcházela léčebnému domu. Gerard se rozhlížel na všechny strany, ale nikoho nezahlédl. Nikoho, kdo by je přivítal, kdo by se postaral o jeho umírajícího otce. Nabyl mylného dojmu, že Dům zdraví je prázdný. Opak byl ale pravdou a desítky řádových sester již delší dobu připravovaly vše potřebné pro příjem zraněných.

Konečně zahlédl první z nich, když jim vyběhly vstříc.

„Pomozte, prosím!“ volal v beznaději a sledoval, jak zkušené sestry s klidem ovazují ta nejtěžší poranění.

Obhlédly všechny zraněné a poté je za pomoci vojáků přenášely do různých koutů Domu zdraví k dalšímu ošetření.

Arthurovo bezvládné tělo společně donesli do severního křídla, aby jej opatrně uložili na lože.

„Jděte si odpočinout, my už se o něj postaráme,“ pronesla starší sestra k vojákům.

„Já zde zůstanu,“ odmítl Gerard neoblomně.

„Já také,“ ozval se tichým hlasem Babel.

Řádová sestra k mužům pohlédla, a aniž by něco řekla, začala opatrně sundávat zbytky potrhaného Arthurova oděvu.

Gerard na okamžik odvrátil tvář.

Otcova zranění byla větší, než vůbec tušil. Vlastně nechápal, že stále ještě žije. Stál nad ním a marně mu tisknul pravou ruku, jedinou končetinu, která se zdála být v pořádku. S modlitbou k Daboe na rtech si zakazoval slzy, ale bylo to těžší a těžší. Jeho silný a statný otec před ním ležel vyčerpaný a slabý, s ranami po celém těle, zmítající se na pokraji života a smrti.

„Vydrž, otče!“ prosil a po tvářích mu stékaly první slzy.

Nikdy předtím si nepomyslel, že by mohl nastat tak těžký okamžik, nikdy předtím nepronášel modlitby k Daboe s takovou úzkostí, jako dnes.

„Jak se mu to stalo?“ zeptal se polohlasem a pohlédl na Babela, který v tichosti klečel u opačného konce Arthurova lože.

Princova slova vyrušila prvního rytíře z tichých modliteb. Pomalu zvedl hlavu s vědomím, že ve svých očích nedokáže skrýt vinu ani slzy. Slabý a chvějící se hlas ještě znásobil jeho lítost.

„To vše je má vina,“ obvinil sám sebe a o to více se rozplakal.

Gerard jeho slovům neporozuměl, a tak jen přihlížel, jak se otcův první rytíř s něčím snaží vyrovnat.

„Zbaběle jsem utekl,“ pronesl po chvíli, když sebral odvahu vyslovit ta slova. „Nechal jsem tam Vašeho otce samotného.“

Gerard pohlédl na bezvládné bledé tělo poseté mnoha řeznými i bodnými ranami a velkými pohmožděninami, které dříve skrývala zaschlá krev.

„Co se stalo, rytíři? Co se tam v horách stalo? Povídej!“ vybídl ho překvapivě klidným tónem a přitom pevně tiskl otci chladnou ruku.

„Byli jsme několik dnů na cestě zpět, protože koně odmítali překročit Sarylskou pláň a pokračovat na sever,“ pronesl Babel chvějícím se hlasem. „Vedly tam všechny stopy, na které jsme cestou narazili. I když jsme koně nutili násilím, splašili se, vytrhli se nám a utekli. Oni věděli daleko dříve než my, co ty hory skrývají,“ dodal a otřel si zarudlé oči.

„Co hory skrývají?“ zeptal se Gerard.

„Nic jsme netušili,“ pokračoval Babel, aniž by reagoval na Gerardovu otázku. „Do té doby jsme nenarazili na živou duši, jen na několik vypálených barbarských osad a malých vesnic. I po barbarech se slehla zem.“

Gerard sledoval Babela, na němž bylo poznat, že mu pouhá vzpomínka na dění v horách přináší bolest a utrpení. Jedna ze sester mu položila ruku na čelo a v tichosti žádala bohyni, aby mu ulevila.

Babel se na okamžik zahleděl do zelených Gerardových očí. Snad sbíral sílu, aby mohl princi sdělit více.

„Prohledali jsme Sarylskou pláň i bez koní, ale bez výsledku. Jen mráz a neprostupná tma kolem nám dělaly společnost. Začaly nám docházet pochodně i zásoby, a tak jsme se po dvou marných dnech rozhodli k návratu. Třetí večer na cestě zpět jsme se utábořili pod horou Shi-Nur. Nevěděli jsme, zda je večer nebo stále ještě den. Je to strašná krajina, pane, všude samý sníh, zima, těžký vzduch a temnota, kterou nelze prohlédnout,“ vyslovil Babel, když se z nenadání zachvěl.

„Jste v pořádku?“ zeptala se soucitně řádová sestra.

Babel přikývl a pokračoval ve vyprávění.

„Hlídka, kterou jsme nechávali za námi, se znenadání vrátila. Jejich koně byli uřícení a muži křičeli jeden přes druhého, až vzbudili celý tábor. Velitel sotva podal hlášení a neustále se ve strachu ohlížel. Byli vyděšení a opakovali, že se to blíží. Nedokázali přesně popsat co nebo kdo, věděli jen, že je to ohromné.“

Babel se ztěžka nadechl a sesul se k zemi.

„Musí být ošetřen, pane,“ pronesla sestra, které se ho podařilo zachytit.

Gerard k němu přistoupil a poklekl, aby chytil jeho hlavu do dlaní.

„Prosím, řekni, kdo vás napadl?“

Babel se uklidnil a přikývl. Bylo zřejmé, že sbírá mnoho odvahy a sil, aby mohl vypovědět, co se hluboko v horách skutečně odehrálo.

„Pospíchali jsme na jih k úpatí hory Shi-Horun. Tam jsme se chtěli v jedné z rozsedlin schovat. Koně jsme uvázali stranou a připravili se na boj. Vyčkávali jsme, ale dlouho se nic nedělo. Všude byl naprostý klid.“

Babel si otřel slzy, jež mu pomalu usychaly na tvářích, a zahleděl se na bezvládné tělo svého pána. Jeho hlas byl těžký, jakoby mu dělalo problém na to znovu vzpomenout, natož o tom mluvit.

„Ale Ono si nás to našlo,“ pronesl tiše, když pohlédl zpět na Gerarda.

„Ale co?“ naléhal princ.

„Z temnoty se vynořil samotný Děs,“ hlesl chvějícím se hlasem a rozplakal se.

Gerard poprvé ve svém životě zahlédl v jeho očích strach.

Babel se začal nepatrně třást, což bylo poznat především na jeho prstech.

„Byl tak obrovský, pane,“ pokračoval a raději přivřel oči, „jako naše hradby. Tak děsivý, že jsem odvrátil zrak. Stanulo proti nám ztělesněné zlo, tvor temnější než sama tma. Možná proto všichni utekli. Zbyla nás jen hrstka.“

Babel se odmlčel a otřel si zpocené čelo. Chvíli pak hleděl do svých dlaní, jako by tam cosi hledal. Spíše se ale snažil uklidnit a utřídit rozmazané vzpomínky.

„Stáli jsme jako přikovaní, ovládnuti strachem, stěží jsme se dokázali nadechnout, než nás to monstrum napadlo,“ pronesl a opět se rozplakal. „Odpusťte, můj pane,“ žádal v slzách Arthurovu bledou tvář, „odpusťte nám, prosím … zbaběle jsme utekli a nechali Vás tam,“ dodal, jako by za vše, co se na severu událo, mohl pouze on.

V jeho pohledu se zračilo opovržení nad sebou samým. Třásl se daleko znatelněji než kdy předtím. Chvíli mlčel a snažil se uklidnit. Přemáhal se vzpomenout na tu hrůzu a především na neodpustitelné selhání a hanbu, kterou pociťoval, ale nešlo to. Marně přivíral oči a trápil svou mysl. Co se událo dál, nevěděl.

„Pak, … pak, … nevím,“ přiznal a pohlédl Gerardovi do očí. „Nějak se nám podařilo pana Arthura dostat z moci té zrůdy,“ pokračoval, když si alespoň něco dokázal vybavit. „Oni se obětovali,“ uvědomil si a opět se rozklepal.

„Kdo, rytíři, kdo se obětoval?“ ptal se Gerard.

„Karonel Erin a další rytíři,“ zazněla odpověď a z Babelova pohledu se dala vyčíst naprostá úcta k činu šesti hrdinů. „Obětovali se pro nás, jen abychom měli čas na útěk, a my ujížděli, co nejrychleji to šlo.“ Babel sklopil oči a tichým hlasem dodal: „Zbaběle jsme utíkali a z dálky slyšeli Erinův smrtelný řev. Nikdo z nás se neohlédl, každý jen o to více pobízel koně. Nechtěli jsme ani pomyslet, natož si představit, jakou smrtí ti muži zemřeli.“

Gerard hypnotizoval Babela pohledem.

Kdyby neviděl na vlastní oči ty podivné tvory pronásledující skupinu jeho otce, tak by mu snad nevěřil jediné slovo. Myslel by si, že nadobro zešílel. Jenže Babel byl stejně jako on oddaným rytířem Řádu vyvolených, pro které bylo dodržování cti a rytířského kodexu to nejdůležitější. Ten by nikdy nelhal, což Gerard dobře věděl. Byť se mu ta historka mohla zdát sebevíce podivná, věřil mu každé slovo.

Z Babelovy tváře bylo patrné, že se ještě nedokázal smířit se smrtí přátel, kteří se obětovali, aby zachránili jeho a ostatní.

„Kde se to tu vzalo? Takové monstrum, taková zrůda?“ pronesl Gerard spíše pro sebe, nežli pro vyčerpaného a zraněného Babela.

„To nevím, pane,“ zavrtěl první rytíř v marnosti hlavou.

„To už stačí, princi,“ vyrušila je starší sestra, sledující rytířova zranění, „potřebuje ošetření.“

Gerard k ní pohlédl a přikývl. Více svého přítele trápit nehodlal.

* * *

Léčitelky měly připraveno vše potřebné. Do Domu zdraví dorazila i představená, arciagonomita, Sermin Asolo. Ihned po svém příchodu vyhnala z Domu zdraví všechny, kdo nebyli zraněni. Dokonce i Gerarda.

„Máte plno jiných povinností, princi, než abyste nám tady překážel,“ dodala rázně, když se ji Gerard snažil přesvědčit, že musí za každou cenu zůstat u svého otce.

Naopak rytíře Babela nikam nepustila. Sestry ho takřka násilím odvlekly na jiné lůžko a přes jeho protesty ho začaly svlékat a ošetřovat.

Gerard sice nerad a s těžkým srdcem, ale nakonec přeci jenom souhlasil. Políbil otce na čelo a vstal k odchodu.

Vše bylo v rukou Daboe a Sermin. Dobře věděl, že zkušená kněžka udělá vše možné i nemožné, aby jeho otce zachránila. To jediné ho alespoň trochu povzbuzovalo.

Za naprosté tmy se vydal zpět k severní bráně, kde posádka i střelci setrvávali na hradbách.

Když pomalu stoupal po kruhovém kamenném schodišti severní strážní věže, přemýšlel o tom, co se během večera vlastně všechno přihodilo. Bylo toho až příliš a on si přál, aby zítřek přinesl příznivější zprávy.

„Výsosti,“ pozdravil ho Tali, když vstoupil do místnosti.

„Něco nového?“ zeptal se Gerard, přestože nedokázal oprostit mysl od starosti o svého otce.

„Ti podivní tvorové se stáhli zpět k Surmanskému pohoří, princi.“

„Nevíte, kde přesně jsou?“ zajímal se, byť by ani on za nimi nikoho nevyslal.

„Odhadujeme, že by mohli být v Šedém průsmyku,“ přiznal Tali. „Pro jistotu zůstanou na hradbách do rána zesílené hlídky.“

„Dobrá,“ přikývl Gerard.

„Jak je na tom Váš otec?“ zeptal se Tali po chvíli váhání.

Stejně jako ostatní hleděl Gerardovi do unavené tváře a doufal v nějakou naději. Zprávy, které k nim dorazily, byly děsivé. Hovořily o tom, že byl vládce Tursianu potrhán na kusy.

Gerard si prohlížel starostlivé pohledy mužů ve strážní věži. Uvědomil si, že není sám, kdo za Arthura pronáší prosebné modlitby k Daboe.

„Musíme doufat,“ pronesl tiše a možná, aby ulevil své bolesti, pohlédl směrem k obloze.

Nespočet hvězd a dva měsíce osvětlovaly stříbrným svitem okolní krajinu. Ten větší, nazývaný Serra, byl v úplňku a Gerard sledoval jeho hladký až téměř dokonalý povrch. Jaký kontrast oproti tělu jeho otce. Taková krásná noc, pomyslel si, a přesto ta nejděsivější, kterou kdy zažil.

„Pokud se cokoliv stane, nechte pro mne poslat,“ pronesl k Talimu a otočil se k odchodu.

„Rozumím, pane,“ přikývl velitel severní obrany a jen sledoval, jak princ mizí v šeru schodiště.

Gerard sestoupal ze strážní věže na vrchní ochoz hradeb a na chvíli se zastavil u jednoho ze strážních košů. Sledoval klidný plamen tančící podle síly větru a opět si uvědomil, jak moc je vyčerpaný a zmožený. Pohlédl na muže držící stráž a pořádně se nadechl. Ostrý severní vítr nahradil příjemný a o poznání teplejší jižní vánek, kterému nastavoval tvář. Ač věděl, že více udělat nemohl, stále ho trápila nejistota.

„Daboe, dej mu uzdravení,“ pronesl nahlas modlitbu, kterou v mysli vyslovil snad stokrát.

Navíc jej sužovala obava plynoucí z nebezpečí, které skrývaly hory. Nechtěl soudit Babela, navíc dobře věděl, že první rytíř jeho otce není žádný zbabělec. Nejen v Tursianu byl pokládán za jednoho z nejudatnějších rytířů severu. Vždyť sám porazil trolla, což Gerard ještě jako chlapec viděl na vlastní oči. Přesto i tento statečný muž utekl, tak jako ostatní. Jen jeho otec zůstal.

Gerard opět pohlédl směrem k horám.

Měl by také tolik odvahy a síly, aby přemohl strach a bojoval? Na to odpovědět nedokázal. Samotná myšlenka, že se daleko na severu potulují tvorové, před kterými utíkají i ti nejstatečnější, ho děsila. Kde se tu vzali a co tu chtějí? Hrozí Tursianu nebo snad dokonce celému království nebezpečí? Hlavou se mu honilo nespočet otázek a ani na jednu nedokázal odpovědět.

Jedno ale věděl. Musí o tom co nejdříve zpravit Samuela, představeného Řádu vyvolených, otcova bratrance. Anebo by měl napsat přímo králi? Ano, měl by napsat králi, vždyť jeho otec se zodpovídá pouze jemu, nikomu jinému. Měl by mu napsat hned.

Byl rozhodnut opustit ochoz hradeb, když si uvědomil, že muži stojící v okolí se modlí. Na chvíli se zaposlouchal do slov, prosících Daboe o pevné zdraví pro tirona z Tursianu a sílu odolat nebezpečí, které přichází ze severu.

„Děkuji,“ pronesl tiše, než se vydal na cestu.

Doprovázen obavami o otce i město, pomalu přemítal o obsahu zprávy pro krále a ráznými kroky spěchal nočními ulicemi. Nevnímal pozdravy měšťanů ani salutování hlídek, které míjel. Unavený a zamyšlený prošel poslední strážní branou oddělující město od hradu a ocitl se na prvním hradním nádvoří.

* * *

Pracovna tirona z Tursianu byla velká kruhová místnost, jejíž obvod lemovala úchvatná knihovna. Byly zde uloženy všechny důležité knihy, svitky, úmluvy, účty, mapy a jiné dokumenty, jako svazky města a celé tironie, ale také nespočet děl věhlasných arsianských romanopisců. Podlahu pokrýval leštěný černý a bílý mramor a klenbovitý strop byl ozdoben mnoha freskami. Uprostřed místnosti stál na vyvýšeném kruhovém prostoru velký pracovní stůl z masivního tmavého dřeva ve tvaru půlměsíce.

Gerard tuto místnost obdivoval už jako malý chlapec. Jistě právě proto otce tak často vyrušoval od jeho povinností. Dnes poprvé tu napíše depeši do Aravenu on sám.

Usedl za masivní stůl a pronesl krátkou magickou formuli, čímž zažehl bílou kouli zavěšenou nad stolem. Jen výjimečně užíval magii, přestože ovládal na dva tucty kouzel. Naučil se je ještě v době, kdy nevěděl, zda má dát přednost Řádu paladinů před rytířským Řádem vyvolených.

Vytáhl svitek opatřený tursianským erbem a připravil si brk a inkoust. Opřen v pohodlném čalouněném křesle přemýšlel o obsahu dopisu pro krále. Dopisu pro Jeho Veličenstvo Dariona, krále Arsianského království.

Ještě nikdy před tím nepsal králi, ani nikomu jinému korespondenci jménem Tursianské tironie. Tyto záležitosti vyřizoval výhradně jeho otec, ostatně jako plno dalších věcí. On byl správcem města a za svá rozhodnutí a pochybení se zodpovídal právě jemu.

Po chvíli rozmýšlení se konečně ujal psaní. Chvěla se mu ruka. Sváděl to na únavu, přestože cítil, jak moc je nervózní.

„Hlavně neudělat chybu a zachovat klid,“ šeptal si pro sebe při prvních písmenech.

Po několika napsaných řádcích se opřel do pohodlného křesla a přemýšlel. Oči se mu klížily a pomalu přestával vnímat světlo zavěšené nad stolem. Byl unavený více, než si připouštěl.

Snad tato skutečnost, spojená s jemným osvětlením celé pracovny a pohodlím precizně čalouněného křesla, způsobila, že Gerard usnul.

Zdál se mu podivný, ale za to velmi živý sen.

Osamocen držel stráž na hradbách rodného města a odkudsi z dálky přicházely zvuky trubek a rohů. Kdo to ale troubí a co hlásají lidé stojící pod hradbami, to nevěděl. Bez pohnutí stál a slepě hleděl do dáli, připraven bránit své město proti komukoliv, kdo se vyřítí z temnoty.

* * *

Kapitolus Toruin, vrchní velitel jižní hlídky Tursianu, kontroloval připravenost mužů, byť na jižní straně města pohotovost vyhlášena nebyla. Přesto, jako zkušený velitel, nechtěl ponechat nic náhodě. Pokud by městu hrozilo nebezpečí, vyrazil by se všemi muži na obranné valy, což dobře věděl.

Sám se snažil jít příkladem, a to jak důstojníkům, tak řadovým vojákům. Dával mužům dostatek volnosti mimo službu, naopak ve službě vyžadoval to nejvyšší nasazení a sebemenší prohřešky důsledně trestal.

Právě se pozastavoval nad neutaženou přezkou prsního plátu jednoho z mladých gardistů a přemýšlel o jeho nejvhodnějším potrestání, když zaslechl pisklavé zvuky. Zarazilo jej to, neboť podobné zvuky několikrát slyšel a dobře věděl, že nešlo o běžné opeřené dravce.

Zbystřil, ostatně jako většina hlídkujících mužů, a hledal na noční obloze známky pohybu.

Netrvalo dlouho a k Toruinovým uším dolehl zvuk trubek.

„Král!“ vykřikl ryšavý velitel ze všech sil. „To je král!“

Každý v království znal libý zvuk dlouhých úzkých trubek, každý věděl, že ohlašují přítomnost krále.

Jižní hlídka začala troubit na pozdrav.

Muži na hradbách spatřili pod paprsky měsíčních svitů ohromné dravce připomínající skalní orly, přibližující se velkou rychlostí k městu.

Toruin se zatajeným dechem a v pozoru sledoval, jak osm úchvatných zvířat prolétalo nad jeho hlavou a směřovalo do středu města k Tursianskému hradu.

* * *

Velitel hradní stráže, karonel Nilsen, spěchal dolů z věže. Chtěl dorazit na druhé hradní nádvoří ještě dříve, než král se svojí družinou přistane. Cestou po kamenném schodišti kontroloval, zda je řádně ustrojen a nervózně si opakoval oslovení a hlášení, která králi podá. O jeho nervozitě svědčil špatně zapnutý knoflík, který ve spěchu přehlédl.

Na rozlehlé hradní nádvoří v centrální části hradu se snesl jako první grahok velmistra Samuela, prvního rytíře krále Dariona. Tou dobou všechny trubky a rohy v Tursianu oznamovaly přítomnost krále.

Udýchaný rudovlasý Nilsen, jenž litoval, že měl vydatnou večeři a že si do služby neoblékl novější uniformu, předstoupil před krále Arsianu. Byl velmi obezřetný, protože se ohromných dravých ptáků bál.

„Vaše Výsosti, vítejte v Tursianu. Jmenuji se Nilsen, jsem karonelem …“

„Zadrž důstojníku a povstaň,“ přerušil jeho hlášení král. „Řekni mi, Nilsene, už se vrátil tiron Arthur ze své výpravy?“

„Ano, Vaše Výsosti, tiron je ve městě,“ potvrdil karonel, který se pomalu a neohrabaně napřimoval. „Podle zpráv, které kolují, je jeho stav více než vážný,“ dodal Nilsen, který také doufal, že tiron stále žije.

„Jak vážný?“ zeptal se Darion starostlivě.

„Slyšel jsem, že jeho tělo bylo téměř roztrháno,“ přiznal Nilsen s obavou.

„Kde ho naleznu?“

„Přenesli ho do Domu zdraví, Výsosti,“ odpověděl Nilsen a otřel si zpocené čelo. „Všichni se modlíme, aby přežil. Je moc dobře, že jste tady,“ dodal s očividnou úlevou.

Darion zvážněl.

„Kde je princ Gerard?“ tázal se a rozhlížel se kolem sebe.

„Naposledy byl spatřen, jak spěchá k pracovně svého otce, můj králi,“ odvětil Nilsen.

Na nádvoří se mezitím seběhly davy dvořanů, probuzených zvuky trubek, toužících zahlédnout krále. Bylo tomu více než patnáct let, kdy Darion naposledy poctil nejsevernější město návštěvou.

„Samueli,“ ohlédl se na prvního rytíře, „vyhledej mladého Gerarda a zjisti, zda je v pořádku.“

„Jak si přejete, Výsosti,“ odvětil velmistr a bez otálení vyrazil se dvěma rytíři řádu do hradu.

Nilsen, stojící jako socha, sledoval až hypnotizujícím pohledem svého krále, který vládl už i jeho prapradědovi a byl legendou pro každého Arsiance. Pokoušela ho myšlenka přistoupit ke králi blíže a dotknout se ho. Než ji stačil zrealizovat, král k němu pohlédl.

„Veliteli, zaveď mě do Domu zdraví!“

Nilsen se prohnul jako napínající se luk a zasalutoval.

„Vaše Výsosti, bude pro mne ctí Vás osobně doprovodit,“ odvětil uctivě.

S patřičnou důležitostí, že právě on bude provázet krále, se otočil na několik vojáků stojících za ním. Sykl pár slov na nižšího důstojníka a ten během okamžiku přiváděl dva statné koně.

Darion se obrátil k jednomu z rytířů, který přicestoval s ním, a něco mu sdělil. Ač měl Nilsen uši nastražené, jak nejlépe dovedl, neporozuměl jedinému slůvku.

„Tak se stane, můj pane,“ odvětil rytíř a uklonil se králi.

Darion se vyhoupl do sedla a se zaujetím sledoval, jak se Nilsen snaží o totéž.

Když se to silnému karonelovi podařilo, vyrazili.

* * *

Gerard spal.

Stál na pokraji temnoty a vyhlížel nestvůry, které hodlaly napadnout jeho město. Cítil se silný a rozhodný a snad si i přál, aby konečně odhalily svou pravou tvář. Přestože nikoho nezahlédl, byl přesvědčen, že kdosi vstoupil do jeho bezprostřední blízkosti. Nervózně se začal rozhlížet kolem, ale na hradbách zůstal osamocen.

Intenzivní pocit jej vyrušil natolik, že začal procitat.

Vedle křesla opravdu někdo stál a v rukou držel nedopsaný list pro krále. Jaká opovážlivost! Jaká drzost!

Prudce vstal z křesla, ale než stačil cokoli říct, uvědomil si, kdo proti němu stojí. Stáhl ruku z jílce meče, poklekl na koleno a zkřížil ruce na prsou.

„Velmistře Samueli,“ vytrousil ještě rozespalý, „psal jsem dopis pro Jeho Výsost krále Dariona a musel jsem usnout.“

Mohutný tmavovlasý muž s plnovousem se pousmál.

„To vidím, chlapče, vidím,“ pronesl a přistoupil k němu blíže. „Už konečně vstaň,“ dodal, když položil svitek na stůl.

Gerard se ujišťoval, zda se mu to nezdá. Nemohl uvěřit, že před ním stojí Samuel, první rytíř krále Dariona a představený Řádu vyvolených a především bratranec jeho otce.

„Tvého dopisu není potřeba, Gerarde,“ pronesl Samuel.

„Jak to myslíte?“

„Král je v Tursianu a právě pečuje o tvého otce,“ dodal vřele.

Z Gerarda spadlo břímě, které doposud nesl.

„Král je zde?“ hlesl s úlevou, jako by tomu ještě nemohl uvěřit.

„Ano, dorazili jsme spolu,“ přisvědčil Samuel.

„Díky, Daboe. Král je zde,“ pronesl vděčně.

„Jsi unavený, chlapče, měl by sis jít odpočinout.“

„To není třeba,“ odvětil Gerard, jenž měl v úmyslu co nejrychleji navštívit Dům zdraví.

„To nebyl návrh,“ vyřkl Samuel rozhodně, „to byl rozkaz. Nařizuji ti, aby sis šel okamžitě odpočinout! Tvůj otec má tu nejlepší péči, jaké se mu může dostat. Nechci tě vidět dřív jak ráno, až budeš plný sil!“

Gerard pochopil, že to velmistr myslí naprosto vážně, i proto neprotestoval. Jen udržet se na vlastních nohách jej stálo velké úsilí.

„Rozumím, pane,“ odvětil a uklonil se.

Rozloučil se s velmistrem a opustil otcovu pracovnu.

Záhy přestal vnímat věci kolem sebe. Soustředil se na přímou cestu do svých komnat. S ničím jiným si už hlavu nelámal, vždyť tu byl král Darion, co více si mohl přát.

Jakmile dospěl dlouhou chodbou k ložnici, sundal si svrchní tuniku a upadl na lože. Hned jak ucítil libou vůni měkkého polštáře, jeho mysl dobrovolně opustila svět bdělých a vydala se na tajemnou cestu do říše snů. To poslední na co myslel, byla skutečnost, že dorazil král.

* * *

Po obnaženém Arthurově těle prolétlo několik jasně bílých paprsků. Sermin zacelovala kouzlem poslední velkou sečnou ránu na jeho hrudi. Celkem ošetřila sedmnáct hlubokých a překvapivě čistých ran. Za svůj dlouhý život spatřila nespočet zranění způsobených nejrůznějšími zbraněmi či zvířaty, ale dnes se setkala s něčím, co doposud neviděla. Nepochybovala, že tyto rány musela způsobit velmi tenká a neskutečně ostrá čepel.

Byť byla vysokou Daboinou kněžkou, znala i veškerá léčivá kouzla nízké magie. Při její každodenní práci to byla nutnost, a vzhledem k nevysvětlitelnému odmlčení bohyně Daboe byla kouzla jedinou zbylou možností, jak léčit těžká zranění.

Elvíra, její dcera, ošetřovala Arthurovu levou ruku. Zápěstí bylo zcela rozdrcené a dlouhé kosti na několika místech zlomeny.

Obě léčitelky neskrývaly strach o osud svého pána. Ztratil příliš mnoho krve, než se jim podařilo zacelit největší rány a v posledních chvílích sotva dýchal. Sermin viděla mnoho mužů na rozhraní života a smrti a nepochybovala o tom, že Arthur bojuje s temnotou.

Místností voněly vzácné byliny, které napomáhaly ke klidu a spánku. Artur měl na ústech a nose roušku z hedvábí namočenou ve výtažku květů tylael. Vypadal klidný a spokojený. Zdálo se, že spí tím nejhlubším bezstarostným spánkem, přestože sváděl nejdůležitější boj svého života. Jediné, co obě ženy věděly s jistotou, byla skutečnost, že nevnímá bolesti svého těla. Takovou moc měly květy vzácné byliny.

Bylo velkým štěstím, že Sermin toto prastaré a téměř zapomenuté řemeslo stále ještě ovládala. Její umění bylo tím jediným, co udržovalo Arthura na straně života.

Elvíra opět zkontrolovala jeho dech.

„Slábne,“ pohlédla s neskrývanou starostí na svou matku.

„Já vím,“ přiznala Sermin.

Byť obě ženy dělaly vše, co uměly, nestačilo to. Arthurova duše přestala bojovat a bylo jen otázkou času, kdy zesláblé a poraněné tělo opustí.

Sermin začala potírat četné jizvy léčivou mastí, kterou sama připravovala, když zvenčí zazněly zvuky trubek a rohů.

„Král! To je král!“ vyhrkla s nadějí.

Vše, co doposud pro Arthura vykonaly, mělo smysl. Věděla, že ho stačí udržet při životě do chvíle, než dorazí Darion. On Arthurovi nedovolí, aby se vydal na cestu do Síní.

Elvíra sebou trhla a se zvláštním výrazem hleděla na svou matku. Ještě nikdy krále neviděla, byť po tom vždy tolik toužila.

„Klid, mé dítě, však se dočkáš,“ uklidňovala nepokoj v její duši.

„Čeho se dočkám, matko?“ zeptala se Elvíra překvapeně.

„Mluvím o králi,“ odvětila Sermin, „ale teď se musíme postarat o pána,“ podotkla s vážným výrazem, když odkládala nástroje na vedlejší stolek.

„Já vím, matko,“ přikývla Elvíra.

„To je dobře, protože tu máme spoustu práce. Myslím, že se dočkáš pohledu na krále dříve, než se sama domníváš, mé dítě.“

„Jak to myslíš, matko?“ tázala se nechápavě Elvíra.

„Věz, že první královy kroky povedou k Arturovu lůžku,“ dodala, aniž by svůj zkoumavý pohled odtrhla od největší z Arthurových jizev.

Elvíra ještě více znervózněla. „On přijde sem, matko?“

„Jistě se bude zajímat o tironovo zdraví,“ nepochybovala Sermin.

Elvíra ucítila, jak jí začíná tělem kolovat horká krev. Matčina slova stačila, aby znejistěla. Bezdůvodně začala znovu a ještě důkladněji kontrolovat ošetření Arthurovy ruky, které před chvílí dokončila. Nevěděla proč, ale měla pocit, že možná něco zanedbala či přehlédla.

„Je to v pořádku, mé dítě, nemusíš být nervózní,“ snažila se jí uklidnit Sermin, když si všimla Elvířiných rozpaků. „Ani já bych to lépe nedokázala,“ pronesla s klidem zkušené ošetřovatelky.

Elvíru matčina slova neuklidnila. Dokonce se přistihla, že by ze všeho nejraději pomalu vstala a odešla. Vždycky chtěla vidět krále, ale z dálky, aby ona sama zůstala nezpozorována. Jen ho trochu špehovat, ale nyní patně dorazí sem, do malé místnosti, kde se nebude moci schovat za hlouček ostatních zvědavců. Na to nebyla připravena. Byla neupravena a velmi unavena vzhledem k pokročilé noční době. Co si o ní král jenom pomyslí?

Snažila se uklidnit, ale její nervozita se stupňovala, až nedopatřením shodila nádobku s léčivou mastí.

Sermin nemusela říci jediné slovo, protože Elvíra ten pohled velmi dobře znala.

„Promiň, matko, jen jsem trochu nervózní a unavená,“ dodala tichým hlasem a pomalu sebrala nádobku z černého dřeva ze země.

Byla ráda, že se nerozbila. Položila ji o kus dále, aby ji pohybem nemohla shodit a znovu se začala starat o Arthurovu poraněnou paži.

Sermin ji s chápavým pohledem sledovala.

Vzpomínala na své mládí a první setkání s králem. I ona, stejně jako Elvíra, byla tehdy nervózní. Teď na to ale nebyl vhodný čas, měly daleko důležitější poslání a na těle tirona z Tursianu byla ještě mnohá zranění, která čekala na ošetření.

Prozatím se jim podařilo zastavit krvácení a zacelit ty nejtěžší rány.

* * *

Sermin otírala jednu z mnoha Arthurových bodných ran průzračnou vodou obohacenou o několik léčivých kouzel. Byla dvakrát prolita přes listy arostiel, vzácné byliny, vylučující velmi účinnou látku tišící bolest. Rána po důkladném očištění nakonec nevypadala tak zle, jak se Sermin obávala. Byla čistá a zbraň dle všeho nepoškodila důležité orgány, patrně ji zbrzdila Arthurova zbroj.

Elvíře se podařilo srovnat kosti levého předloktí i tři zlomené prsty. Právě když k nim připevňovala dlahu, ozvalo se zaklepání.

Obě ženy pohlédly ke dveřím a sledovaly, jak do místnosti vstupuje vysoký statný muž v tmavě modrém kyrysu a kožených kalhotách.

Byť jej Elvíra nikdy neviděla, nepochybovala o tom, že tmavovlasý, lehce zarostlý muž, jehož hnědé oči upřeně sledovaly Arthurovo bezvládné tělo, je král.

Sermin vstala a hluboce se poklonila.

„Vítejte v Domě zdraví, Vaše Výsosti.“

Darion nejdříve přistoupil k Arthurovi, aniž by staré léčitelce věnoval pozornost. Přiložil mu levou ruku na čelo a pravou na krk. Chvíli ho sledoval, než začal pronášet slova, kterým Sermin ani Elvíra nerozuměly.

Bezvládné tělo se zachvělo pod silou modrého světla, které jej obalilo. Mnoho ran a jizev zmizelo a Arthur začal zcela normálně dýchat.

Král následně pronesl další dvě slova a světlo pohaslo. Ještě chvíli Arthura sledoval, než se s viditelným uklidněním napřímil.

Rozhlédl se po místnosti a pohledem spočinul na malé ženě, která se zatajeným dechem sledovala jeho počínání.

„Jsem rád, že tě opět vidím, drahá Sermin,“ promluvil vlídně a nabídl staré ošetřovatelce ruku.

„Já Vás také, Výsosti,“ pronesla tónem vypovídajícím o velké úlevě.

Nepochybovala o tom, že pan Arthur přežije a s královou pomocí se jistojistě brzy postaví i na nohy.

Elvíra klečela na protější straně Arthurova lůžka, chvěla se po celém těle a cítila, jak jí hoří tváře. Dokonce i v krku jí vyschlo, že sotva dokázala polknout. Přála si, aby byla neviditelná, aby si jí nikdo nevšiml.

Přesto ji zároveň ovládala nezměrná zvědavost. Ten, o kom slyšela tolik neuvěřitelného, byl zde, jen několik kroků od ní.

„Kdo je ta mladá dívka?“ zazněl mužský hlas a Elvíře se zastavilo srdce.

Pomalu a opatrně zvedala oči.

„Povstaň, dítě,“ vybídl ji král vlídným hlasem.

„Vaše Výsosti, to je má dcera Elvíra, nejlepší léčitelka v Tursianu,“ pronesla Sermin hrdě, pobavena rozpaky svého dítěte.

Slova chvály volila právem. O Elvíře se široko daleko vědělo, že dokáže napravit každou kost a vyhojit jakoukoli jizvu. I mnohem starší léčitelky ji nejednou vyhledaly a žádaly o radu.

„Povstaň, Elvíro, ať si tě mohu prohlédnout,“ vyzval ji král.

Elvíra cítila, jak jí rudnou tváře, když se sklopeným pohledem pomalu vstala. Nakonec přemohla stud a snad i trochu strach a podívala se králi do očí.

Byl krásný, jak se o něm povídalo. Ač to bylo k neuvěření, vypadal stále mladě, byť pamatoval pradávný zrod Arsianského království.

„Dobrý večer, Výsosti,“ pronesla zdvořile tichým hlasem.

„Vidím Elvíro, že své řemeslo ovládáš vskutku dobře,“ přiznal při pohledu na důkladně ošetřenou Arthurovu paži.

Usmál se na ni a pomalu se posadil na lůžko.

„Více jsme udělat nemohly, můj pane,“ omlouvala se Sermin. „Dříve bych pana Arthure dokázala do dvou dnů zvednout z postele, ale nyní …,“ v jejím hlase byl znát velký smutek, „nyní nezmůžu více.“

Darion si prohlížel mnoho Arthurových poranění. Ani on si nedokázal představit, jak silnému útoku musel jeho přítel čelit. Jistě stál proti nezměrné přesile, a přesto přežil. To vypovídalo o jeho odvaze a statečnosti. Ale proti komu to musel bojovat? Má snad království nového nepřítele?

„Zachránily jste mu život!“ odpověděl po chvíli na Serminino sebeobviňování. „Oba víme, že toto nejsou běžná poranění,“ dodal, když pohlédl malé ošetřovatelce do očí.

Sermin jen přikývla.

Darion vytáhl z váčku zavěšeného u opasku malou bílou šestihrannou krabičku, zdobenou zlatými ornamenty a zvláštními symboly.

„Sluneční mast!?“ pronesla polohlasem Sermin.

„Ano, léčivá mast mé paní. Myslím, že ji bude potřeba jako nikdy před tím,“ dodal Darion.

Sermin obešla lůžko a posadila se naproti Darionovi. Elvíra stála za svou matkou a sledovala, jak král nabírá vzácnou mast na dva prsty a potírá největší rány, které ani léčivá kouzla nedokázala zacelit.

Přestože Sermin pamatovala hodně a znala kdejaký lektvar, o této masti jen slýchávala. Prý ji uměla připravit pouze královna Adriela. Možná to byl důvod, proč král s královnou netrpěli slabostmi či neduhy, natož nemocemi. Sermininy předchůdkyně si vedly pečlivé záznamy o všech raněných a nemocných, ale jméno krále či královny nikde zapsáno nebylo. Mezi starými uzdravovatelkami se říkalo, že rány potřené sluneční mastí se do několika dnů zhojí a nezůstane po nich ani jizva. Sermin ani Elvíra tomu nevěřily a považovaly to jen za starou léčitelskou pověru. Věřily v silný účinek oné masti, ale zacelení velkých ran, to bylo i s použitím vysoké magie skoro nemožné. Pouze vůle boží mohla skrze modlitby zahojit jakákoliv zranění, na těle i na duši. Přesto i tam zbyla jizva.

Darion pečlivě roztíral mast po celé délce šrámů a na okamžik pohlédl k oběma ženám, které bedlivě sledovaly jeho počínání.

„Není to pouze výtažek z bylin,“ pronesl k jejich překvapení.

„Jak víte …?“ hlesla Sermin.

„Je v ní ukrytá esence života, a tu nevylouhujete z žádného květu.“

Elvíra stála a ani nedutala. Sledovala, jak král potíral tělo tirona z Tursianu třpytící se žlutozlatou mastí a nasávala její příjemnou vůni. Chápala, proč se jí začalo říkat Sluneční mast. I ona měla pocit, že se v místnosti rozzářilo slunce a teplé paprsky se opíraly i do její kůže.

Jakmile Darion potřel všechny větší rány, zavřel krabičku a schoval si ji zpět do váčku. Poté Arthurovi odstranil z úst a nosu hedvábný šátek.

„Sermin, pusť sem čerstvý vzduch, bude ho potřeba.“

Stará ošetřovatelka rozhrnula těžké závěsy a otevřela obě křídla velkých oken.

Venku vládla noc a svěží vzduch vanoucí z jihu. Dům zdraví byl umístěn na kopci, nebyl rušen pouličním osvětlením ani jinými světly. Noční obloha byla takřka bez mraků a nad městem svítilo nespočet hvězd a dva čistě bílé měsíce, velká Serra a malá Lena.

* * *

Arthur tiše zasténal. Snad pod tíhou sužujících vzpomínek na poslední souboj pohnul zdravou rukou, aby vzdoroval výjevům své mysli.

Elvíra se k němu nahnula a orosila mu rty mokrým šátkem. Nebylo pochyb, že konečně přichází k vědomí. Ještě jednou mu smočila suché a popraskané rty, když pomalu otevřel víčka.

Byl zmatený.

Neočekával, že se probudí v bělostné místnosti, kde mu vše připadalo dokonalé. Přesto byl překvapen silnou bolestí na prsou a v levé paži. Jen okrajově si uvědomoval, že jej někdo drží za pravou ruku. Vlastně za obě ruce.

Je mrtev? Podlehl? Pamatoval si jen útržky děsivého boje.

S přicházejícím vědomím bolest sílila a on si začal vybavovat další okamžiky souboje s tím hrozivým tvorem. Bolelo ho skoro celé tělo. A ta žízeň. Uvědomoval si, že má něco těžkého na čele. Bylo to příjemné, zmírňovalo to všechnu bolest, která se jej snažila přemoci. Něco mu bylo povědomé. Byla to libá vůně květů. Takže ještě žije, nemůže být mrtvý.

Pootevřel oči o něco více.

V bělostném světle začal rozpoznávat obrysy osob. Nejprve spatřil krásnou tvář mladé Elvíry, sedící na lůžku vedle něj. V jedné ruce držela mokrý hadřík a druhou rukou mu jemně svírala dva prsty poraněné ruky. Ty jediné neměl ovázané.

Pousmál se. Její tvář znal od kolébky. Už přesně věděl, kde je. Byl doma, v Tursianu.

Přeci jenom žije. To samotné zjištění stačilo, aby s úlevou vydechl. Pohlédl na ošetřenou levou paži, pečlivě zavázanou a zpevněnou dlahami. Nemohl s ní ani pohnout. Pokusil se alespoň zahýbat s dvěma prsty. Bolelo to, ale šlo to. To bylo důležité. Bude to dobré.

S velkou námahou pootočil hlavu a spatřil Sermin, stojící u nohou postele.

Usmívala se. To je také dobré znamení. Nebude to s ním nejhorší. Opět jen stěží polkl a pootočil hlavu ještě o kousek doprava. Tušil, že ho za druhou ruku drží Gerard.

„Můj králi …“, hlesl překvapeně.

To opravdu nečekal.

„Tiše, příteli,“ odvětil Darion.      

„Viděl jsem světlo,“ hlesl Arthur.

„Tvá duše se chystala opustit tělo,“ přikývl Darion.

„Bylo to příjemné, velmi …“ přiznal Arthur, „bez bolesti, bez utrpení …“

„Tiše, příteli, jen tiše,“ přerušil ho král. „Odpočívej a nic neříkej,“ dodal klidným a upřímným hlasem.

Arthur si teprve nyní uvědomil, že jej na čele tíží králova druhá ruka. Opět těžce polkl.

Elvíra mu ještě jednou namočila rty.

Lehce se pousmál a nepatrně zahýbal hlavou na znamení souhlasu. Možná chtěl ještě něco říci nebo naznačit, ale těžká víčka a naprostá únava ho přemohly.

Rezignovaně zavřel oči.

V jeho srdci zavládl naprostý klid způsobený přítomností krále. Ještě naposledy si olízl rty, než po krátké chvíli usnul. Darion, Sermin i Elvíra u jeho lůžka strávili celou noc a ještě mnohokrát ošetřovali těžké rány.

* * *

Arthur stále ještě klidně spal, když král opouštěl Dům zdraví. Sermin se s ním rozloučila a poté šla zkontrolovat, jak se daří ostatním pacientům.

U tirona zůstala pouze Elvíra, které se v hlavě honilo tisíce myšlenek a vzpomínek na její první setkání s králem. S úsměvem si říkala, že to vlastně byla její první noc strávená s Jeho Veličenstvem. Které jiné dívce v Tursianu a snad i v celé zemi se to poštěstí?

Darion vyšel na rozlehlou a udržovanou zahradu obklopující Dům zdraví, kde jej čekalo pět rytířů a šest koní.

„Můj králi, zařídil jsem vše, jak jste mi vzkázal. Na dnešní poledne jsem svolal Radu města,“ pravil Samuel.

„Dobře,“ odvětil král a krátce pokýval hlavou. „Mám tedy alespoň chvíli na odpočinek.“

„Jak je na tom Arthur?“ zeptal se Samuel starostlivě a netrpělivě sledoval krále, který si nasazoval kožené rukavice.

„Bude zdráv, je přeci ze silného rodu,“ usmál se na jeho bratrance.

„Bez následků?“

„Věřím, že ano, Samueli.“

Samuel jen lehce sklopil hlavu a neodpověděl.

Ani nemusel. Darion dobře věděl, jak mu záleží na Arthurově zdraví.

„Pojedeme!“ rozkázal a sám vedl družinu k hradu, zasazenému do středu města.

Samuel se ještě několikrát ohlédl do míst, kde se nacházelo Arthurovo lůžko. Chtěl ho sám navštívit, ale nakonec dal na Sermin, která mu to rozmluvila. Věděl, že by mu více pomoci nedokázal, a vidět ho ve zbídačeném stavu? To snad ani nechtěl. Kvůli sobě, ale především kvůli němu. Jen děkoval všem, kteří se podíleli na jeho záchraně. Jel po boku krále ranním městem a modlil se za brzké uzdravení přítele.

Samotné město bylo vystavěno na území pěti kopců, z nichž středový byl nejvyšší. Údolím mezi třemi kopci protékalo jedno z četných ramen řeky Surely. Hlavní rameno řeky pak obtékalo Tursian západní stranou. Za jihozápadní hranicí města se části řeky opět spojily a pokračovaly ve své pouti až k Velkému jezeru, kam Surela vtékala.

Právě na nejvyšším kopci se tyčil mohutný hrad ve tvaru pravidelného osmiúhelníku, chráněný vysokými hradbami. Mistrovské stavitelské dílo, které nechal Arthur vybudovat, když si vybral Tursian jako nejvhodnější místo pro stavbu sídla. Jeho základy byly položeny právě v době, kdy se sever přidal k Arsianskému království a Darion jej prohlásil za Tursianskou tironii. Tehdy byl Tursian jedním z mnoha malých měst, než jej začal mladý tiron přestavovat.

Ze samotného kopce bylo vidět široko daleko za hradby města, natož pak z parkánu nebo z nejvyšší věže hradu.

Darion nechal oře klidným krokem kráčet po dlážděné cestě k první hradní bráně. Kolem se mačkaly davy lidí, aby oslavily přítomnost krále, který byl pro většinu Arsianců modlou nebo polobohem.

Opětoval pozdravy měšťanů jednoho z nejkrásnějších měst království a vzpomínal na malé neopevněné městečko, které se jen stěží bránilo častým výpadům barbarských kmenů. Dnes projížděl rozlehlým a sebejistým městem, domovem více než osmdesáti tisíců obyvatel, zaručujícím bezpečnost nejen severní oblasti, ale i celému království.

Rád se sem vracel, i když současný důvod byl daleko vážnější než jen zdvořilostní diplomatická návštěva. Události, které se děly na severu, se donesly až do Aravenu, kam se před několika dny vrátil z cest po cizích světech.

Podivné a zvláštní jevy, které se začaly vyskytovat na severu Arsie, mohly mít původ v nové prostorové trhlině nebo otevření portálu z jiných světů. Nebylo by to poprvé, kdy si nějaký ambiciózní kouzelník či šaman zahrával s magií takovým způsobem, že otevřel portál na cizí svět, ale tady se dělo něco závažnějšího.

Musí zjistit, co se za hranicemi jeho království děje, odkud se berou ta monstra a démoni. Ano, démoni! Rány na Arthurově těle nezpůsobil meč ani drápy dravé zvěře. Způsobilo je chitinové ostří, kterým vládnou pouze tvorové Říše Chaosu. Ale jak se sem mohli dostat?

Zamyšlen podjel bránu hradního opevnění a dorazil na první nádvoří. Minul několik budov a následně projel hlavní hradní branou, vybudovanou pod vlastní budovou hradu, aby se ocitl na prostorném druhém nádvoří, kde odpočívali grahokové. Obří dravci posedávali blízko sebe a bystrým zrakem sledovali dění kolem.

Darion nechal koně v péči služebnictva a vydal se zdobenou kamennou branou k třetímu východnímu nádvoří.

Před vstupem do hradu ho očekával vysoký mladý muž ve slavnostní zbroji, kterého Darion znal od narození.

Gerard poklekl na koleno, zkřížil paže na hrudi s rukama v pěst a sklonil hlavu.

„Vaše Výsosti, vítejte v Tursianu.“

„Povstaň, Gerarde, ať si tě mohu prohlédnout,“ odvětil král a podal mladíkovi ruku.

Když Gerard vstal, chytil ho Darion za ramena. Zjistil, že už je větší než on sám, a to bylo co říci.

„Od našeho posledního setkání jsi vyrostl a zmužněl,“ zhodnotil statnou postavu Arthurova syna.

„To jsem byl ještě hoch,“ vzpomenul Gerard.

„V očích ti vidím starost o tvého otce,“ pronesl Darion a sevřel mu pevněji ramena.

Gerard zpozorněl.

„Nemusíš se o něj obávat, bude v pořádku,“ dodal mu král naději.

„Děkuji, můj králi,“ sklonil tursianský princ hlavu s viditelnou úlevou.

Bylo to zvláštní. Byť ke svému králi choval naprostý respekt, v jeho přítomnosti se cítil příjemně. Vyzařovalo z něho cosi, co nedokázal ani při nejlepší vůli popsat.

„Jsem po dlouhé cestě a probdělé noci unavený,“ pronesl Darion skromně. „Chtěl bych si v klidu odpočinout.“

„Nechal jsem pro vás přichystat komnaty, Výsosti,“ odvětil Gerard zdvořile a poodstoupil od svého krále. „Následujte mě, prosím,“ dodal a vyšel jako první.

Doprovázen Samuelem a čtyřmi rytíři své družiny, vystoupal Darion po kamenném schodišti do prvního patra. S nepatrným pokyvováním hlavy hodnotil vybraný vkus Arthurova rodu, který několik století spravoval severní území Arsianského království. Mnohokrát se utvrdil, že udělal dobře, když pasoval na tirona severního území právě Morela Garona, Arthurova otce, který mu od samého začátku projevoval přemíru loajality a především vynikal mnoha znalostmi. Když se dědičné právo tironie přeneslo do Arthurových rukou, začal Tursian velmi rychle rozkvétat a stavební úpravy hradu i vybudování městského opevnění tomu jenom pomohly.

„Jsme tu,“ pronesl Gerard, když vstoupili do rozsáhlé místnosti ve druhém poschodí.

Byl to vstupní sál, za kterým následovalo apartmá panovníků navržené Arthurem přímo pro Dariona a Adrielu.

Podlahu přijímací místnosti pokrýval modrý mramor s bílými žilkami a v čele byly umístěny dva velké dřevěné trůny vytesané z jednoho kusu černého dřeva. Po pravé i levé straně byly do stěn zasazeny kazetové dveře vedoucí do soukromých komnat obou panovníků.

„Dále trefím sám,“ pronesl král a otočil se k jednomu z rytířů. „Marlone, nechť mágové připraví Kruh pravdy.“

„Jak si přejete, můj pane,“ odvětil rytíř a odešel vykonat králův rozkaz.

„Samueli,“ pokračoval Darion, „vyber jednoho z rytířů, kteří se setkali s tím tvorem. Až bude svolána rada města, přijďte pro mne.“

Poté se otočil a pravými dveřmi vstoupil do komnat panovníků.

Prošel malým audienčním pokojíkem a pracovnou, za níž se nacházela královská ložnice. Vedly do ní z královniných soukromých komnat ještě jedny dveře. Minul je a vstoupil do prosvětlené místnosti laděné do modrých tónů.

Tmavě modrý hustý koberec zdobený stříbrnými ornamenty, světle modré tapety a tmavě modrý strop se stříbrnými tečkami měly snad navozovat atmosféru noci pod širým nebem. Místnost doplňovala dvě ohromná okna s přímým výhledem na Surmanské pohoří.

Darion se u jednoho zastavil a se zájmem sledoval černá mračna visící nad severním obzorem. I odsud rozpoznal, že nejde o shluk dešťových mračen. Muselo se stát něco vážného, co způsobilo všechny podivné úkazy poslední doby a možná i odmlčení bohyně Daboe.

Skoro svlečen odvrátil pohled od oken a opláchl se v připraveném lavoru. V hlavě se mu honilo plno myšlenek, na něž se snažil zapomenout a konečně si odpočinout. Sotva se vrátil z Torintu, Farinu a jiných světů, ihned se vydal sem. Samuel měl pravdu, když tvrdil, že je situace na severu vážnější, než by se na první pohled mohla zdát.

Otřel si tvář a naposledy pohlédl k severnímu pohoří, než zatáhl těžké okenní závěsy a ulehl na lůžko. Na prozkoumání temných mračen bude ještě spousta času.

To jediné, na co nyní myslel, byla jeho krásná paní, kterou tak dlouho neviděl.

Mnohdy byli odloučeni daleko déle, ale nyní mu chyběla nějak více. Vzpomínal, že mu před jeho poslední výpravou chtěla něco říci, ale nebyla k tomu vhodná příležitost. Tehdy spěchal a rozloučil se s ní se slovy, že mají před sebou ještě celý zbytek věčnosti. Posléze ho mrzelo, že ji nevyslechl.

Snažil se usnout a přitom na ni myslel stále více.

Stýskalo se mu po jejím pohledu, hlase, po jejím smíchu, po dotycích i vůni krásných dlouhých vlasů. Vybavil si výraz její tváře při posledním loučení, když se vydával hledat bohyni Daboe. Jeho snažení však bylo marné. Přes veškeré úsilí ji nikde nezastihnul. Dokonce ani její šampiony či adepty.

Na to ale myslet nechtěl.

Opět si vybavil poslední výraz Adrielina obličeje. Znal ji tak dlouho a podobný pohled u ní ještě nikdy před tím neviděl. Vryl se mu do paměti tak silně, že pokaždé, když zavřel oči, upamatoval se právě na něj.

Ležel na posteli a nemohl usnout. Převaloval se ze strany na stranu ve snaze nalézt tu nejpohodlnější polohu, ale nešlo to. Všude viděl krásnou královnu.

Nakonec se posadil na lůžku a pohlédl na několik svitků, ležících na konferenčním stolku. Usedl na prostou dřevěnou židli, smočil brko z orijské labutě v inkoustu a začal psát.

I po takové věčnosti svou ženu miloval nadevše. Mohl jí poslat zprávu mnoha kouzly, ale tento způsob se mu zdál daleko osobnější. Napsal několik řádek úhledným písmem a poté si dopis ještě jednou přečetl, než list pečlivě složil.

Věděl, že tím svou paní určitě potěší, a ta jeho omluvu přijme. Příště, až bude vyrážet na delší cesty, vyslechne vše, co bude mít na srdci. Jakmile se vrátí, bude ona tou první, kterou navštíví.

Položil list před sebe a chvíli na něj hleděl, než pronesl čtyři krátká slova a dopis beze stop zmizel.

Vstal od stolku a přešel zpět ke svému lůžku.

Ulehl na bok a zavřel oči.

Během několika okamžiků usnul s klidným vědomím, že jeho milá právě pročítá těch několik řádků, které napsalo jeho srdce.

* * *

„Můj králi, už je čas,“ zaslechl známý hlas.

Pomalu otevřel oči a spatřil Samuela. Nechtělo se mu věřit, že už musí vstát. Musel uplynout jen okamžik od chvíle, co ulehl na lože.

„Vše je připraveno, jak jste rozkázal,“ dodal Samuel, zatímco se rozhlížel po komnatě, kterou nikdy před tím neviděl.

Uvažoval, že by si mohl i svojí ložnici upravit v podobném stylu. Snad by se líbil i Diře, jeho ženě.

Darion se posadil.

Jeho levá ruka přitom o cosi zavadila. Byl to přeložený list s tmavě modrou pečetí, odpověď od jeho paní. Vzal dopis do ruky a přiložil bleděmodrý papír k nosu. Nádherně voněl, jako vždy, a on Adrielinu vůni zbožňoval.

Jakmile porušil pečeť, vylétlo z dopisu bílé světlo, které se záhy změnilo v jasný obraz. Před Darionem se objevila nádherná a čistá tvář, která k němu promlouvala příjemným hlasem.

„Drahý, věděla jsem, že tvůj odjezd byl důležitý a nebylo ode mne rozumné tě zdržovat. Neměla jsem ti říci nic nebo naopak úplně vše. Nyní vím, že jsem ti své pocity sdělit měla, protože se mé tušení vyplnilo. Stalo se něco nádherného, byť tuším, že se tak nestalo bezdůvodně. Přesto věřím, že to pro tebe bude stejně radostné jako pro mne. Miluji tě.“

Nemohl se vynadívat na královninu tvář, bezesporu ještě krásnější, než když ji opouštěl. Přesto ho trochu znervózňovala záležitost, o které chtěla Adriela hovořit.

„Nevíš, o čem se to královna zmiňuje?“ zeptal se Samuela.

„To nevím, můj králi. S královnou jsme se velmi dlouho neviděli,“ přiznal s lítostí.

„Ona není v paláci?“ podivil se Darion.

„Není, můj králi.“

„A kde je?“ zeptal se Darion zvědavě.

„To s určitostí nevím,“ přiznal Samuel. „Zaslechl jsem, že s vybranými kouzelnicemi odletěla na Alesii.“

Darion k němu hleděl a přemýšlel.

„Jak dlouho je pryč?“ zeptal se náhle.

„Myslím, že nejméně patnáct úplňků Leny,“ zapřemýšlel Samuel.

Darion byl překvapen.

To byla příliš dlouhá doba na to, aby se neukázala svým dvořanům. Pro to musel být nějaký důvod.

„Stalo se něco výjimečného během mé nepřítomnosti?“

„Pouze zde na severu,“ odvětil Samuel.

„No tak se necháme překvapit,“ poznamenal, když složil dopis do úhledného tvaru a vstal z postele.

Samuel sledoval kus papíru, který přinesl královninu tvář a libý hlas. Zbožňoval jej a kdykoliv ho mohl slyšet, využil té příležitosti. Nyní pociťoval trochu studu, že poslouchal soukromou zprávu, ale s tím už nic nenadělá. Navíc Adrielin hlas věnovaný pouze králi byl ještě příjemnější a milejší než hlas, kterým běžně hovořila k dvořanům.

Jen ztěžka vydechl nad tou krásou, která ho na chvíli pohladila po duši a přistoupil k Darionovi, aby mu pomohl s oblékáním. Přitom sledoval, jak zdroj té krásy mizí v jedné z králových kapes.

* * *

Radu města tvořili zástupci šlechty, vysocí vojenští důstojníci, představitelé obchodních a řemeslných cechů, profesoři akademie, ale také významní měšťané. Místnost, v níž se horečně debatovalo o osudu Tursianu, byla kruhovitého tvaru, se dvěma ochozy s oddělenými kójemi. V horním seděli šlechtici a rytíři města, ve spodním pak další urození muži Tursianské tironie. V čele mnoha kójí byl umístěn rodový erb šlechtice či rytíře nebo znak toho či onoho významného měšťana. V přízemní části se nacházely dvě desítky lavic pro zbylé, méně významné členy rady.

Překřikující se shromáždění utišil až hřmotný hlas ceremoniáře, oznamující příchod Jeho Veličenstva, krále Dariona.

Jakmile jej spatřili, uklonili se, jak jim předepisoval protokol.

„Vaše Výsosti,“ pronesl Gerard a ukázal vedle sebe, „zde je Váš trůn.“

Darion usedl na místo, kde obvykle sedával Arthur a se zájmem sledoval sotva zaplněný sál. Vedle něj se po pravici postavil Samuel a po levici tursianský princ.

„Ještě tu nejsou všichni, můj králi,“ informoval ho Gerard.

„Rada byla svolána narychlo,“ doplnil Samuel na vysvětlenou.

Při pohledu na erby jednotlivých šlechticů si Darion uvědomil, že na rozdíl od ostatních tironií disponoval Tursian menším množstvím vyšší šlechty. Spatřil pouze tři kóje brilů, což byl druhý nejvyšší titul ihned po tironovi, z toho hned dvě kóje byly prázdné. Dále se zde nacházeli jen tři ze sedmi sidonů a čtyři z patnácti durilů. Kronů Darion napočítal pouze deset. To jen potvrzovalo, že do zahájení rady stačila dorazit pouze městská šlechta, nikoliv šlechta ze vzdálenějších částí tironie.

„Přesto můžeme začít,“ pravil po chvíli.

Samuel přikývnul a dvakrát tleskl do dlaní.

Do sálu vstoupilo dvanáct postav zahalených v modrých pláštích s kápí. Radní přihlíželi, jak ve středu sálu utvořily dokonalý kruh a na mramorovou podlahu uložily dvanáct průsvitných koulí velkých jako jablko.

Všichni věděli, že jde o mágy.

Gerard přihlížel jejich počínání a vzpomenul, jak dohlížel na přípravu a úklid sálu, když se uprostřed místnosti otevřel modrý oválný portál. Srdce se mu při tom pohledu rozechvělo, když z něj vyšlo dvanáct nádherných žen.

Vždy byl uchvácen ze setkání s někým, kdo ovládal vysokou magii. Sám uměl jen pár kouzel nižší magie a jen pramálo tušil, jak přesně magie funguje. Ale věděl, že je přítomna všude kolem a že se dá stejně tak využít jako zneužít. Ač si to nechtěl přiznat, přistihl se, že kouzelnice celou tu dobu vlastně špehoval.

Z jeho myšlenek jej vyrušila až Samuelova slova.

„Jménem Jeho Veličenstva, krále Dariona, zahajuji zasedání rady Tursianské tironie. Úvodem povolávám do Kruhu pravdy rytíře Babela Sarsala, sidona arenské provincie.“

Gerard se odtrhl od pohledu na nehybně stojící mágy, jejichž krásné tváře byly ukryty pod velkými kápěmi, a vzhlédl na protilehlou stranu poradního sálu, kde seděl rytíř Babel.

Neměl na sobě ani svou zbroj, kterou vždy s hrdostí nosil, ani milovaný meč. Byl oblečen v prostém oděvu, který nedokázal zcela zakrýt několik pečlivě ošetřených míst, především pak zranění hlavy, levé paže a pravého ramene.

Arthurův první rytíř pomalu vstal a jistým krokem postoupil do středu sálu. Chvíli zůstal stát vně, aby nabyl odvahu vstoupit do vyznačeného kruhu. Jen krátce pohlédl do tváří kouzelnic, které míjel, než se otočil ke svému králi.

„Jsem připraven, Vaše Výsosti,“ pronesl a důstojně očekával, co se bude dít.

Ještě nikdy v Kruhu pravdy nestál, ani ho neviděl. Stejně jako většina lidí v sále o něm pouze slyšel. Věděl, že kruh vyobrazí vše, jak se skutečně stalo, nikoliv, jak by si přál vyslýchaný. Před Kruhem pravdy nebylo žádných tajemství. Strach ale neměl. Byl hrdý, že představený řádu vybral právě jeho, byť o svých činech pochyboval. Nebylo okamžiku, kdy by se za zranění, která utrpěl jeho pán, neobviňoval.

„Začněte,“ pravil Darion směrem k mágům.

Ti, jako jedna bytost, začali zaříkávat zvláštní řečí, které rozuměli jen obdaření. Skleněné koule se rozzářily dvanácti různými barvami a začala se kolem nich tvořit mlha. Houstla a houstla, až se jednotlivé barvy začaly mísit a spojovat. Velká mnohobarevná mlhovina se dala pozvolna do pohybu a začala rotovat uvnitř kruhu směrem doprava.

Babel stál jako socha, přestože se mu rozbušilo srdce a začal rychleji dýchat. Cítil kolem sebe sílící teplo i moc, které sotva mohl rozumět. Mlha ho obestoupila, až ho z té škály barev rozbolela hlava. Začínal ztrácet orientaci, kde se vlastně nachází, až skrz mlhu neprohlédl. Sledoval jen pestrost měnících se barev a cítil se jako vězeň uzavřený v barevném mlžném oparu. Chtěl udělat nějaký pohyb, ale nešlo to. Spoután neviditelnou mocí, zmaten a ovládán strachem, musel vydržet až do samého konce.

Než ztratil vědomí, postřehl, že kouzelnice přestaly zaříkávat.

Darion vstal z trůnu.

Pomalu přistoupil blíže Kruhu pravdy, který se vlnil duhovými barvami. Všichni přítomní bez jediného hlesnutí čekali, co bude následovat.

„Kruhu pravdy, jemuž se otevřou veškerá tajemství,“ pronesl silným a rozhodným hlasem, „ukaž nám, kde Arthur Garon přišel ke svým zraněním!“

Chvíli se nic zvláštního nedělo. Posléze však mlha začala rotovat rychleji a rychleji. Stále houstla a zvětšovala se, až zahalila i dvanáct mágů, stojících vně kruhu.

Rychlost začínala být tak velká, že se všechny barvy slévaly do bílé. V dalším okamžiku mlha, Babel i dvanáct kouzelnic zmizeli a uprostřed sálu se objevil velký jasný obraz, nepatrně se vlnící v prostoru, jako by pouze reagoval na slabý vánek v místnosti. Obraz byl tak dokonalý, že se zdálo, že je to skutečnost.

Znázorňoval noční ležení kdesi u úpatí ohromné hory. Všude se zdál být naprostý klid, pouze silný vítr narušoval ticho tmy vládnoucí kolem. Několik vojáků se připravovalo ke spánku, jiní hovořili o tom, že měl Sirin blouznění.

Nečekaně se z temnoty vynořil obrovský netvor, který vyděsil i několik radních v sále.

Gerard vzpomenul na Babelova slova a nyní mu musel dát za pravdu. Netvor byl vysoký jako tursianské hradby. Sama jeho velikost ale nebyla děsivá. Hrůzu vyvolával především jeho zjev. Měl pár mohutných nohou a pár ohromných paží, opatřených ve spodní části podivnými černými hroty. Tvarem těla i mohutné hlavy připomínal nejvíce velkého černého brouka či moskyta. Možná i proto, že měl obrovská kusadla a lesklé černé oči.

„Sarat!“ pronesl Darion nahlas.

Sál naprosto ztichnul.

Mnozí skoro nedýchali a přemýšleli, zda není nejvhodnější okamžik odejít. Byl to pouhý obraz, přesto naháněl takovou hrůzu, že každý druhý odvracel tvář, a každý třetí měl snahu utéct. Nakonec to několik šlechticů a kupců nevydrželo a spěšně opustilo poradní prostory.

Gerardovi se při pohledu na to monstrum sevřelo srdce. Z Babelových slov si ani náznakem nedokázal představit skutečnou zrůdnost tvora, kterého spatřil na vlastní oči, a kterému čelil jeho otec a ostatní tam daleko v horách.

Téměř dvě třetiny mužů z dvousetčlenné výpravy zachvátila panická hrůza. Obrovské monstrum zbylé vojáky sledovalo temnýma očima. Mnozí zůstali stát jen díky strachu, který je zcela ovládnul a nedovolil jim pohnout se a utéci.

Gerard konečně spatřil svého otce, který vykročil před Babela a několik dalších rytířů. V levé ruce držel štít a v pravé svíral magický Trn, dědictví po otci. Byl to mocný dar od královny, za věrné služby a oddanost.

Než se stačili zbylí Arsiané vzpamatovat, démon zaútočil.

Jeho výpad byl tak nečekaný a rychlý, že několik mužů v sále vykřiklo leknutím. Vzduchem se neslo praskání kostí a řev, když uchvátil nejbližší vojáky do temných spárů. Bezvládná těla vymrštil vzhůru a ostrými hroty, jež trčely pod pařáty, je bez nejmenších problémů rozsekl. Než dopadly části těl na zem, některé chytil a strčil do ohromné tlamy.

Těm, kdož v sále vydrželi, přestalo tlouct srdce. Obdivovali všechny, kteří se dokázali postavit té zrůdě.

„Do útokůůů!!!“ zahřměl tironův hlas a zbylých osmdesát válečníků se sesypalo na démona jako roj včel.

Zaútočili ze všech stran, ale mnoho zranění mu nezpůsobili. S naprostou lehkostí je odhazoval v dál a soustředil se především na boj s Arthurem, neboť jediné, co mu skutečně způsobovalo bolest, byly rány magického Trnu.

Arthurovi se po několika útocích podařilo useknout démonovi část levého pařátu. V ten moment ze sebe démon vydal takový pisklavý jekot, že všichni válečníci v panické hrůze utekli. Včetně Babela. Kruh pravdy neukazoval Arthurův boj s démonem, nýbrž temnotu skal, v níž se rytíři chtěli schovat.

I v sále mnoho mužů křičelo hrůzou.

Darion na chvíli odtrhl pohled od Kruhu pravdy, aby spatřil členy tursianské rady schoulené do nejrůznějších rohů svých kójí, nebo tísnící se pod dřevěnými lavicemi. Někteří to také nevydrželi a utekli pryč. Podle jeho odhadu takto ze sálu zmizela skoro třetina radních.

Gerard stál jako opařený.

Po zádech mu přejížděl mráz a stále více se mu rosilo čelo. Při vzpomínce na to monstrum nebyl schopen pohybu ani slov. Zrychlil se mu tep a začal těžce dýchat. Byl rád, že se může opřít o zeď vedle trůnu. Už měl odpověď na jednu ze svých otázek. Už to věděl a byla mu hanba. Věděl, že i on by utekl. S bolestí si uvědomoval, že i on by tam svého milovaného otce nechal. Věděl, že i on by selhal.

„Sarleam firemron!“ nesl se sálem příjemný a uklidňující hlas krále.

Gerard i ostatní ucítili úlevu a příjemný klid, který zalil jejich vystrašené duše. Strach a hrůza, které je do té doby pohlcovaly, byly rázem zapomenuty.

Oči všech se opět vrátily k obrazu a Babelovi, jenž se po nějaké době panického útěku vzpamatoval.

Zastavil se a začal zhluboka dýchat.

„Proboha, co to je? Kde se to tu vzalo?“ bez ustání opakoval.

Najednou se zarazil a vykřikl: „Arthur!“

Rozhlížel se do všech stran ve snaze kohokoliv najít. V té tmě však nikoho neviděl. Teprve po chvíli nedaleko od sebe uslyšel hlasy. Rozeběhl se tím směrem a nalezl skupinu rytířů, kteří utekli společně s ním. Byli bledí a zpocení, stejně jako on. Většina se ještě třásla, někteří klečeli na zemi a brečeli, jiní se nahlas modlili k Daboe.

„Utekli jsme jako zbabělí psi!“ křičel v záchvatu vzteku nad sebou samým, „a nechali jsme tam našeho pána samotného!“

Hlas se mu chvěl. Cítil se provinile, jako bezcenný zbabělec.

„Musíme se vrátit!“ zakřičel na muže stojící okolo, když v sobě nalezl odvahu. „Musíme!“ zavelel a vyrazil jako první zpět na cestu, po které ještě před několika okamžiky utíkal.

Všichni rytíři a několik vojáků ho následovalo. Cestou posbírali další vystrašené muže schovávající se za sněhové valy a malá skaliska. Netrvalo dlouho a dorazili zpět na planinu před rozsedlinou.

Obraz, který odhalil Kruh pravdy, byl strašlivý.

Osamocený Arthur vzdoroval těžkým úderům obřího sarata. Jen stačil jednu ránu vykrýt mečem, hned musel proti druhé nastavit poničený štít. Démon do něj tloukl jako kovář do žhavého železa.

Babel začal rychleji dýchat. Ovládal jej tak silný strach, který ještě nikdy před tím nepocítil, a přesto znovu neutekl. Pocit hanby byl daleko silnější.

Pozvedl meč a zařval nejsilněji, jak jen mohl: „Za tirona! Za Tursian!“

Ještě ani nedozněla ozvěna jeho slov, když dvacet osm nejstatečnějších mužů s bojovným a ohlušujícím řevem zaútočilo na démona.

Ti, co zbyli v sále a neutekli před hrůzným obrazem Kruhu pravdy, zůstali bez pohnutí. Nikdo nebyl schopen jediného slova. Někteří měli v očích slzy, jiní s naprostou úctou k oněm mužům sledovali bez dechu výjevy, které se před nimi odehrávaly. Mnozí podle tváří udatných mužů poznávali své blízké či známé.

Démon byl znovu obklíčen.

Zbraně rytířů jej však nedokázaly zranit. Odrážely se od tvrdého krunýře, aniž by mu viditelně ublížily. Brzy všem začaly docházet síly. Jenom démon vypadal, že jeho studna energie je bezedná.

Další rytíř padl k zemi pod těžkým úderem smrtonosného ostří. Arthur se z posledních sil napřáhl a sekl démona do pravé nohy. Ostrý, uši rvoucí sten roznášela ozvěna daleko do hor. Démon se napřáhl a nepopsatelnou silou udeřil do Arthura, který stačil pouze nastavit štít. Ten ale nedokázal zastavit drtivou sílu, která se na něj snesla, a roztříštil se na kusy.

Arthurova obrana byla prolomena a drtivá rána jej srazila na kolena. Následující démonův útok jej odmrštil do velké dálky.

Bezvládné tělo proletělo kolem Babela a dopadlo na nedalekou skálu, po které se svezlo dolů. A právě v tom okamžiku karonel Erin s několika svými muži bezhlavě zaútočil ze strany na démonovu poraněnou nohu.

„Utíkejte hlupáci, utíkejte!“ křičel bez přestání.

Babel přestal bojovat. Pochopil, stejně jako většina přítomných v sále, že to nebyl bezhlavý útok. Těch šest statečných mužů se obětovalo pro ostatní. Všem bylo jasné, že démona nemohou žádným způsobem porazit.

Babel se okamžitě rozeběhl k ležícímu Arthurovi, který v ruce svíral Trn. Uchopil ho společně s dalšími rytíři a utíkali pryč. Až daleko v dalším průsmyku nalezli vyplašené koně. Trvalo jim dlouho, než je uklidnili a dostali se do sedel.

Celou dobu se za jejich zády ozývaly zvuky boje a řev umírajících rytířů. Bylo to tak strašné a odporné, že si většina přítomných v sále zacpávala uši.

Babel se naposledy ohlédl do temnoty za sebou, než pobídl koně k běhu.

„To stačí!“ rozkázal Darion. „Viděli jsme vše, co jsme potřebovali!“

Mnohým v sále se po tvářích kutálely slané krůpěje lítosti a uznání.

Všichni sledovali svého krále, jehož tvář byla zarmoucena. Otočil se zády ke kruhu a vykročil zpět k trůnu.

Obraz Kruhu pravdy pomalu mizel a v sále se objevila bílá mlha. Začala pomalu ustupovat, až se uprostřed místnosti objevilo dvanáct mágů. Jakmile mlha opadla, každá z kouzelnic se sehnula pro jednu kouli, aby ji uschovala ve svém rouše. Poté se odebraly směrem k Arthurově trůnu, ke svému králi.

To, co před okamžikem Kruh pravdy ukázal, bylo strašné. Většina lidí tomu stále nechtěla uvěřit. Uprostřed sálu ležel bez pohnutí Babel, jako by jej Kruh pravdy připravil o život.

Gerard k němu chtěl přiběhnout a pomoci mu, ale nemohl. Ne v přítomnosti krále a bez jeho svolení. Nevěděl, jaké bude mít s nešťastným rytířem úmysly.

Babel se po chvíli pohnul a opatrně se posadil. K bolavé hlavě si přikládal dlaně a možná ani nevěděl, kde se nachází. Jeho pohledy byly zmatené a v očích byl čitelný údiv. Chvíli seděl, než nakonec velmi pomalu vstal, omezován svými zraněními. Byl naprosto vyčerpán a i zdálky bylo patrné, že se chvěje. Gerard s Babelem soucítil. Už o něm nepochyboval. Naopak, v jeho očích byl ještě větším hrdinou než kdy předtím. Hrdinou, který zachránil jeho otce před jistou smrtí.

Ze soucitných myšlenek ho vytrhl až králův hlas.

„To, co jsme zde viděli, nebylo žádné zvíře ani monstrum. Je to velmi inteligentní tvor pocházející ze světů  čistého Chaosu. Tvor z naprosto odlišného světa, z jiné Říše, který zde nikdy neměl být. Je to démon z rodu saratů.“

Arsiané měli jakési povědomí o existenci jiných světů, osídlených nejrozmanitějšími civilizacemi. Vždyť samotný král s královnou toho byli důkazem. Nebyli to lidé, byť jim byli velmi podobní. Patřili k prastarému rodu Sirionů, jenž vládl mnoha schopnostmi beroucími dech. Nikdy však od svých panovníků neslyšeli o jiné Říši, natož o tvorovi, kterého odhalil Kruh pravdy.

„Přítomnost tohoto démona v našem světě nevěstí nic dobrého,“ pokračoval král zamyšleně, když vstal a udělal několik kroků ke středu sálu. „Musíme zjistit, jak se sem dostali, proč tady jsou a co tady dělají! Musíme se opět vypravit na sever.“

Místnost ovládlo ticho. Nikdo z přítomných si ani v nejhorších snech nedokázal představit, že by měly být vypraveny další oddíly tam, kde se usídlilo to strašné stvoření, ten děsivý démon.

Darion při pohledu do tváří radních přemýšlel nad něčím, co dlouhé věky nepocítil. Bylo to zvláštní tušení, předzvěst něčeho významného, nějaké změny, která brzy nastane. Uvědomoval si, že to začalo před mnoha měsíci, kdy chrámy zasvěcené bohyni Daboe ztratily naprostou většinu své moci. Přitom Daboina moc na Mauriusu daleko převyšovala moc ostatních bohů. Vlastně se o Maurius ani jiní bohové nezajímali. Co se tedy stalo? Odešla? Kam? A proč by to dělala? To Darion nevěděl. Déle než jeden Mauriuský rok se snažil zjistit, co se s ní stalo, ale nezjistil nic. Prošel přitom tři další světy, ale nenašel žádnou stopu, žádné odpovědi, dokonce ani na Torintu, jejím nejoblíbenějším světě.

A nyní se na Mauriusu objevil démon.

Jak se sem mohl dostat? Je sám? Nebo někdo úmyslně otevřel trhlinu mezi světy a posílá je sem? Ale kdo by zvládl otevřít průchod mezi Říšemi? Nebo snad nějakým omylem dokázal osamocený démon s hrstkou dalších tvorů projít prostorovou trhlinou? Bylo plno otázek a zatím žádná odpověď.

Všichni v sále hleděli na moudrého krále a v tichosti vyčkávali na jeho další slova.

„Zítra se vydám na sever,“ pravil po chvíli, když zamyšleně přecházel před trůnem.

V sále to jen zašumělo.

Darion si nevšímal reakce ostatních. Rozhodl se. I když by se nejraději vydal za svou královnou, věděl, že nemůže. Bylo nutné přesně zjistit, co se děje za severními hranicemi jeho země a kdo má nad tímto územím moc. Bylo nutné to zjistit co nejdříve.

„Vzhledem k nebezpečí, které nám hrozí ze severu, jděte a připravte se na nejhorší,“ promluvil ke svým poddaným.

„Jak to myslíte, můj králi?“ zeptal se Samuel.

„Není vyloučeno, že bude Tursian nebo jiná část tironie napadena,“ odvětil král.

„Myslíte, že je to tak vážné, pane?“

„Možná je vše jen pouhá shoda náhod, kterou se nám podaří nějak objasnit a vyřešit, Samueli,“ pronesl král ke svému prvnímu rytíři. „My se ale musíme připravit na cokoliv. Nyní alespoň tušíme na co.“

Nikdo se neodvažoval zpochybňovat králova slova. Možnost, že by démoni či jiní podivní tvorové zaútočili na Tursian, se nedala vyloučit. Naopak se zdála jako velmi pravděpodobná. Démon byl příliš blízko Tursianu a nikdo nechtěl domýšlet, co dalšího ukrývá temný sever.

„Jděte tedy a připravte se,“ vybídnul král a na chvíli se odmlčel.

Prohlížel si tváře těch, kteří vydrželi až do konce. Čekal nerozhodné a možná i vystrašené obličeje. Zmýlil se. Místo toho spatřil v očích přítomných odhodlání a sílu bránit své drahé město a svou rodnou zemi proti čemukoliv.

„Připravte se na obranu města,“ dodal s vážností nakonec.

* * *

Sál byl téměř prázdný a přesto uprostřed stál rytíř Babel s pohledem upřeným daleko za stěnu, na níž hleděl. Gerard byl první, kdo k němu přistoupil a objal ho kolem ramen. Věděl, že slovy nedokáže ani zdaleka sdělit to, co ke statečnému rytíři cítil. S vděčností hleděl do unavených očí, z nichž nebylo možné vyčíst více než výčitky za to, co se událo.

„Vím, že se cítíš provinile, rytíři,“ vyrušil je králův hlas.

Oba muži se v překvapení pouze ohlédli, neboť ho neslyšeli přicházet. Babel se po chvíli snažil snížit a kleknout, ale Darionova ruka ho zastavila.

V Babelových očích se objevily slzy.

Neplakal, pouze vystoupila na povrch tíživá lítost nad tím, co se stalo, a snad i nad sebou samým.

Darion vycítil, že se obviňuje za to, co se stalo, a především pak za Arthurova zranění.

„Život provází mnoho okamžiků, na které nikdo z nás nebude připraven, rytíři,“ pronesl král přívětivě, „a proto je moc důležité, co uděláme, až takové okamžiky přijdou.“

Babel upřeně sledoval královu tvář a cítil podivný klid, který jej naplnil. Klid, který nepřinášela samotná slova ani moc magie, ale prazvláštní králova moc, jež v jeho přítomnosti pociťoval každý.

„Rozhodně nejsi zbabělcem, rytíři. Dokázal jsi přemoci to nejtěžší, co nás vůbec může potkat. Vlastní strach. Vrátil ses, což z tebe a tvých mužů dělá skutečné rytíře a opravdové hrdiny. Bez toho bychom sotva dnes věděli, s čím skutečně máme tu čest a proti čemu budeme bojovat. Nemohli bychom se pořádně připravit a zůstali bychom daleko zranitelnější. Jen díky tobě a tvým mužům to víme, jen díky tobě Arthur žije.“

Babel skoro nedýchal. Vždyť k němu hovořil sám Darion, král Arsianu.

„Myslel jsem, že jsem se stal zbabělcem,“ pronesl potichu, snad spíše k sobě než ke králi.

„Zbabělcům nezáleží na nikom jiném než na nich samých. Ne, ty nejsi zbabělec. Jen jsi nebyl připraven na setkání s démonem. Nikdo na něj není dostatečně připraven,“ odvětil král.

„Ale tiron Arthur byl,“ namítal Babel, „on zůstal a neutekl jako ostatní.“

„Arthur neutekl jen díky magické síle Trnu, který mu to nedovolil,“ odvětil krátce Darion, „však on ti to sám poví, zeptáš-li se ho, rytíři.“

Babel nad tím přemýšlel.

Možné to bylo, vždyť meče vytvořené královnou měly obrovskou moc, která daleko přesahovala chápání prostých lidí.

„Věz, rytíři, že až se příště setkáš s démonem, také neutečeš. Byť bys v ruce nesvíral magický meč, zůstaneš a budeš bojovat do posledního dechu. Tomu pevně věřím,“ přesvědčoval ho Darion přátelským hlasem.

„Příště před ním neuteču, můj králi,“ zapřísahal se Babel a pevně sevřel zdravou pěst.

Darion po rytířových slovech pohlédl na Gerarda.

„Tvůj otec se uzdraví, ale nebude to ihned. Do té doby musíte vykonat mnoho práce. Připravte město! Sarat se tu jistě neobjevil náhodou, i když bych tomu rád věřil. Než se mi podaří zjistit z jakého důvodu tu je, může být Tursian v nebezpečí. Není vyloučeno, že město bude napadeno.“

„Myslíte si, že jich tam je více?“ zeptal se Gerard.

„Démoni nejsou samotáři a navíc Arthurovu skupinu pronásledovali další tvorové z Říše Chaosu,“ namítl Darion, „takže si myslím, že se brzy objeví.“

„Opravdu si myslíte, že bude Tursian napaden?“

„I na tuto variantu musíte být připraveni,“ pokrčil rameny Darion. „Pokud bude město napadeno, braňte jej, dokud se nevrátím. Pro jistotu vám zanechám své rytíře, kteří si jistě budou vědět rady i v těch nejtěžších situacích. V nejhorším povolají mágy z Aravenu,“ pronesl Darion a přitom položil Gerardovi ruku na rameno.

„Na to se můžete spolehnout, můj králi,“ odvětil tursianský princ a sklonil hlavu.

„Vím, že mohu,“ dostalo se mu odpovědi. „Omluvte mě. Chci si před zítřejší cestou ještě trochu odpočinout,“ pronesl král na rozloučenou a poté v doprovodu rytíře Samuela, dvanácti kouzelnic a několika dalších rytířů opustil dvojici tursianců a odebral se do svých komnat.

Cestou Darion promlouval k jedné z kouzelnic, která po vyslechnutí rozkazů poodstoupila stranou a vytvořila světle modrý portál oválného tvaru, kterým všech dvanáct kouzelnic opustilo město, aby vyplnily panovníkovy příkazy.

Se zbylým doprovodem se rozloučil až v předsálí svých komnat. Chvíli studoval mapu severní části Arsie a zvažoval, jakou trasu pro svou zítřejší cestu zvolí. Poté ulehl na lože s myšlenkami upřenými k obrazům, které mu vyjevil Kruh pravdy.

Bylo toho mnohem více, než stačil sdělit zástupcům místního lidu. Nechtěl přilévat olej do planoucího ohně strachu a obav. Sám ale věděl, že situace je vážnější, než doposud naznačoval i než se sám domníval. Především v souvislosti s další skutečností, která otřásla celou Říší Středu. Nedokázal si to zatím nijak vysvětlit, ale podle všeho zmizelo hned několik bohů, kteří spravovali tuto část neutrální Říše. Prostě byli pryč. Ač se snažil, jak mohl, nedokázal nalézt tři menší a jednu velkou bohyni. Tou byla právě Daboe, která se starala i o Maurius.

Ze všeho nejvíce se obával spojitosti mezi jejím zmizením a přítomností tvorů Chaosu na severu země. Možná to nemělo nic společného, možná jen některý zdejší bůh nalezl zapomenutý korin a prostě se mu zatoulalo několik bytostí. Ale i o tom pochyboval.

Vždyť nikdo z bohů Říše Středu nechtěl mít s koriny nic společného. Jak je znal, pokusili by se jej okamžitě zničit, jako všechny předešlé, které se dříve vyskytovaly v Říši Středu. Pokud ale za tím vším opravdu nebude někdo z bohů Říše Středu, pak by to znamenalo mnohem vážnější hrozbu, než si doposud připouštěl. Dobře věděl, že nebyla žádná cesta, jakou by mohl sarat nebo další tvorové překročit hranice své Říše. Ta jediná, kterou znal, byla více než dobře střežena a pro jiné nedostupná. Pokud ale nyní existuje nějaká další cesta mezi Říšemi Středu a Chaosu, museli bohové přijít na způsob, jak projít hmotou, která od sebe Říše odděluje. To by bylo vskutku zlé.

Přemýšlel dlouho, ale hlavou se mu honila jen spousta domněnek a vzpomínek na dávný věk Války bohů. Věděl, že bez odpovědí moudřejší nebude a že si před dlouhou cestou musí odpočinout. Po chvíli se mu podařilo zaplašit myšlenky a podvolit se spánku.

Za jeho dveřmi držel stráž věrný Samuel společně se třemi dalšími rytíři.

Tajemství severu

Ráno vyrušil Dariona slabý zvuk. Jen podřimoval, když zaslechnul pomalu otevírané vstupní dveře do své komnaty. Pootevřel oči, aby spatřil Samuela, jak v tichosti přechází přes celou místnost k oknu.

„Dobré ráno, Samueli,“ pronesl rozespalým hlasem a v poklidu sledoval, jak první rytíř odhrnuje těžké závěsy, aby do místnosti vniklo světlo.

„Dobré ráno, můj králi,“ dostalo se mu odpovědi od muže, který byl podle všeho delší dobu na nohou a jehož šat prozrazoval, že je připraven na dlouhou cestu.

„Přeji si, abys zůstal v Tursianu,“ pronesl Darion, když se protáhl a posadil na posteli.

Samuel zbystřil. Celou dobu měl za to, že se na sever vydají společně i s několika dalšími rytíři. Královo rozhodnutí pro něj bylo překvapující.

„Potřebuji, abys po dobu mé nepřítomnosti vykonával úřad správce Arsianu.“

„Správce Arsianu?“ podivil se. „To je pro mne velká čest, můj králi.“

Správce Arsianu byl delegován pouze v dobách nepřítomnosti krále a královny. Této výsady povětšinou užívala Sarah, nejvyšší představená Řádu magie nebo Gral Troub, správce Aravenu, který byl nejstarším z tironů. Sarah se nalézala na Alesii společně s královnou a Samuel byl přesvědčen, že pro krále by nebylo nijak těžké povolat ji zpět. On to ale neudělal, ani nepovolal zkušeného tirona.

Darion se zájmem sledoval rytíře a na jeho děkovné gesto pouze přikývl, jako by se nic tak mimořádného nedělo.

„Na severu se snad nezdržím dlouho, ale stát se může cokoliv,“ pokračoval, přičemž pomalu vstal z postele. „Nechci, aby snad někdo pochyboval o tvých rozhodnutích, proto volím tuto možnost. Správci Arsianu si nedovolí odporovat nikdo, ani žádný z tironů,“ dodal a nepatrně se pousmál.

Dokázal si představit ten potlačovaný vztek některých z vládců při povinnosti splnit jakékoliv Samuelovy rozkazy. Věděl, že pro mnoho z nich byl Samuel pouhým válečníkem, nikoli bystrým diplomatem, vytříbeným společníkem či uznávaným obchodníkem. Ano, možná mu tyto společensky uznávané kvality chyběly, přesto jeho vzácné přednosti znal král mnohem lépe než kdokoliv jiný. Navíc Samuel pocházel z krve, jež od samého počátku stála u zrodu Arsianského království.

Samuel na králova slova jen krátce přikyvoval.

Takto bylo zaručeno, že v případě nečekané události bude jeden, který dokáže rozhodnout rychleji a účinněji, než by dokázala i narychlo svolaná Nejvyšší rada království. V případě napadení Tursianu by mohl rozhodovat každý okamžik.

„Za necelé čtyři dny bych mohl prozkoumat celé pohoří. Dva, možná tři dny mi pravděpodobně potrvá, než zjistím, co se tam stalo, a další den by měl trvat můj návrat,“ uvažoval Darion nahlas.

Mezitím přistoupil do rohu místnosti, kde se opláchl v lavoru. Otřel si obličej a opět pohlédl na Samuela, který přešel ke dveřím, kde trpělivě postával.

„Kdyby na severu vznikly nějaké komplikace, dám ti včas vědět,“ pravil a začal se pomalu oblékat.

Samuel k němu přistoupil a pomáhal mu s jeho zbrojí, kterou si král oblékal nakonec.

„Mám ještě jednu prosbu, Samueli,“ pronesl Darion zamyšleně. „Pomoz Gerardovi s přípravou města. Je mladý a tvá zkušenost tu bude zapotřebí. Alespoň dokud se Arthur opět nepostaví na nohy,“ dodal, když si natahoval kožené rukavice.

Samuel jen souhlasně přikyvoval. „Už jsem na to také pomyslel, můj králi.“

Darion byl oblečen.

Připevnil k zádům dva dlouhé meče zdobené rytinami obrazů a run, jejichž skutečnou moc znal v Arsianu jen král a královna, která je nechala vyrobit v dalekých světech a sama je obdařila magickou silou.

Darion si přehodil přes ramena kožešinový plášť z bílých horských lišek a v doprovodu Samuela a rytířů své družiny vyrazil na druhé hradní nádvoří.

Bylo časně zrána a většina obyvatel hradu ještě spala. Zato z podhradí se pomalu začínaly ozývat čilé pokřiky trhovců a obchodníků. Na centrálním nádvoří zbystřili čtyři odpočívající grahoci, když spatřili Darionovu družinu. Dva z nich se začali protahovat v domnění, že je čeká další let.

„Byť na krátkou chvíli, Samueli, přeci jen ti svěřuji do rukou celé království,“ připomenul mu Darion přátelsky.

„Jsem si toho vědom, můj králi,“ odvětil Samuel.

„Pokud se stane něco nepředvídaného, pošli neprodleně zprávu mé paní a popros ji o pomoc. Ale věřím, že to nebude nutné,“ dodal Darion a stiskl svému nejzkušenějšímu rytíři ramena.

Ten na důkaz vděku za projevenou důvěru sklonil hlavu.

„Jistě, můj králi,“ pronesl s oddaností.

Darion jen krátce přikývl a pokračoval ke grahokům.

Samuelovi se zdála králova opatření možná až příliš přehnaná. Vždyť jen letí na sever zjistit, odkud se tu vzalo to monstrum, které málem zabilo Arthura. Byl to sice neskutečně velký a děsivý tvor, ale nepochyboval o tom, že by si s ním nakonec Tursian dokázal poradit. Možná ale králova obava plynula z něčeho jiného. Samuel si všiml, že se po návratu z jiných světů jeho král změnil. Něco se venku dělo, něco důležitého nebylo v pořádku. Snad měl král obavu, aby se něco nezměnilo i na Mauriusu. Ale co by se mělo změnit? V Arsianu vládl naprostý mír a království jen vzkvétalo.

Byť tomu zatím neporozuměl, v žádném případě si netroufal komentovat králova rozhodnutí ani jeho konání. Naopak byl za projevenou důvěru vděčný.

Sledoval, jak se s nimi král loučí a poté pomalu schází po kamenném schodišti dolů na nádvoří.

Darion přistoupil ke grahokovi, který netrpělivě vyčkával příchodu svého pána a několikrát ho pohladil po obrovském zobáku. Následně se vyhoupl do koženého sedla, které bylo upevněno na grahokově krku a chvíli zůstal bez hnutí, aby se majestátné zvíře mohlo narovnat a ještě před letem naposledy protáhnout mohutná křídla.

„Na viděnou!“ zvolal a hlasitě hvízdl.

Grahok se mocně odrazil od dlážděného nádvoří a rytmickými záběry velkých křídel se vznesl do výšky.

Samuel bez pohnutí hleděl vysoko do oblak na svého krále, unášeného obrovským okřídleným zvířetem daleko na sever, do míst, která už zdaleka nebyla bezpečná, jako před několika lety. Přál si, aby se král brzy vrátil a hrozba ze severu nebyla tak strašná, jak se mohla zdát. A především, aby se za dobu jeho nového úřadu nestalo nic neočekávaného, s čím by si nedokázal poradit.

* * *

Darionův grahok vystoupal vzhůru díky teplému proudění kolem Tursianu a zamířil k Surmanskému pohoří.

Plán byl prostý; překonat Bílý a Šedý průsmyk a stočit se k jižní straně Sarylské pláně. Pokud by na nic nápadného nenarazil, bude pokračovat k Bílému Hrotu, nejvyšší hoře celé Arsie, která se tyčila nad ostatními v samotném srdci pohoří jako varovný prst, dohlížející na vše, co se v horách děje. Právě od Bílého Hrotu chtěl Darion začít s postupným přelétáváním hor od západu k východu.

Přestože byl Bílý Hrot skoro o třetinu vyšší než ostatní hory v okolí, nebylo možné ho z Tursianu zahlédnout. Město se rozléhalo příliš blízko úpatí pohoří, aby mohli jeho obyvatelé sledovat skvostnou horu ze svých oken. Z větší vzdálenosti a při jasném počasí byla ale nejvyšší hora ke spatření ve své plné kráse, dokud černá mračna nepřikryla celé Surmanské pohoří.

Grahok minul několik prvních hor a ocitl se nad Bílým průsmykem.

Začal být nervózní, čehož si všiml i Darion.

Stále více se přibližoval k černým mračnům, jejichž spodní část se dotýkala snad i samotného vrcholu Bílého Hrotu, který se v temnotě ztrácel. Čím blíže byli temnému mračnu, ve kterém to čas od času zahřmělo ohlušující ranou, tím více Darion vnímal podivný pocit. I grahokovi to bylo velmi nepříjemné, což dával najevo častým pískáním. Darion mu povolil, aby slétl o něco níže, kde se ohromný pták po chvíli uklidnil.

Letěli krátce, když konečně vlétli pod hustá černá mračna. Čím hlouběji byli, tím ubývalo světla a přestávalo být vidět na krajinu pod nimi. Darion přikázal grahokovi, aby s přibývající tmou stále klesal. Chtěl mít neustálý přehled o tom, kde se právě nacházejí. Grahok nakonec klesl tak nízko, že již nemohl přelétat vrcholky hor a následně znervózněl natolik, že ho Darion skoro přestal ovládat. Zastavil se ve vzduchu a začal kroužit nad jediným místem.

„Co se ti nelíbí, příteli?“ pronesl k němu Darion pisklavou řečí, ale Sius odmítal pokračovat dále ve svém letu.

Jeho strach před čímsi neviditelným byl silnější než jeho vůle. Darion na něj sesílal ochranná a uklidňující kouzla, ale nikam to nevedlo, a tak mu nakonec poručil přistát.

Grahok zapískal a začal se krouživě snášet na malou planinu pokrytou sněhem, která se nacházela přímo pod nimi. Za několik okamžiků měkce a bezpečně přistáli.

Okolo se tyčily tři mohutné hory a všude vládlo temné šero a ticho.

Darion pronesl několik slov a těsně před ním se roztrhl prostor. Na druhé straně malého oválu, který lemovala slabě modrá záře, se objevila Samuelova hlava.

„Můj Pane?!,“ pronesl překvapený rytíř.

„Sius již dále letět nemůže,“ pravil král mrzutě.

„Je zraněn?“ zeptal se Samuel.

„Ne, není,“ zavrtěl Darion hlavou, „pravděpodobně je to podobný jev jako u Arthurových koní. Toto místo jej přímo děsí, a tak budu pokračovat pěšky.“

„A tušíte, čím by to mohlo být, pane?“

„To zatím nevím, ale snad to brzy zjistím,“ odvětil Darion. „Až budu mít nějaké informace, dám ti vědět. Vím ale, že se hned tak nevrátím, takže buď trpělivý, příteli.“

„Budu, můj králi,“ přikývl Samuel.

Darion pronesl další dvě krátká slova a malý ovál vznášející se před jeho obličejem zmizel.

Při seskoku z obřího ptáka se propadl po pás do čerstvého sněhu. Vylezl z malého kráteru, který svým manévrem způsobil a přistoupil k Siovi. Znovu k němu cosi promlouval pisklavou řečí, přitom mu položil ruku na zobák a několikrát ho pohladil. Nebyl to jen pouhý nic neznamenající pískot. Grahok porozuměl všemu, co mu jeho pán řekl. Věděl, že má v těchto horách vyčkat přesně čtyři dny. Pokud se do té doby Darion nevrátí, má odletět zpět do Tursianu.

Grahok na srozuměnou zapískal.

Darion ho ještě naposledy poplácal po zobáku, než poodstoupil o kus dále a přihlížel sněžné bouři, kterou grahok svým odletem rozpoutal. Chvíli pak sledoval, jak obrovský pták hledá správný teplý proud, aby mohl vystoupat vzhůru do potřebné výšky. Sius naposledy zapískal a nenávratně zmizel v černočerné tmě.

Ještě chvíli hleděl Darion tím směrem, ve snaze zahlédnout alespoň siluetu jeho křídel, než se nakonec pomalu vydal dál, sám a po svých.

* * *

Kráčel pustou zasněženou krajinou, stále hlouběji na sever a hlavou se mu honila jedna myšlenka za druhou. Nepřetržité přemýšlení nad novými událostmi, které se v Říši Středu začaly dít, zapříčiňovalo, že často nedával pozor na cestu. Naštěstí mu stačilo krátké zastavení a letmý pohled, aby opět poznal, kde se nachází.

Barbaři, kteří zde žili, to místo přezdívali Trojzubec pro nápadný tvar tří nejbližších hor obklopujících malou pláň. Nacházel se vlastně stále ještě na začátku pohoří, příliš daleko od Bílého Hrotu, což dobře věděl. Jak byl naivní, když doufal, že na sever pohodlně doletí. Odhadoval, že se jeho cesta prodlouží nejméně na tři týdny.

Rozhlédl se kolem po tmou zahalených horách a vydal se dále na sever k soutěsce mezi horami Ghai a Serlom.

Měl dostatek času přemýšlet nad ztrátou bohů, nad saratem, ale také nad tímto místem. Postupem času mu v hlavě rezonovala jediná, nejhlasitější otázka. Kde jsou?

Vždyť dříve bylo v těchto místech živo. Sídlil zde jeden z nejsilnějších barbarských kmenů. Byla to hranice Musaků, kteří měli řadu malých osad a vesnic. Kam však nyní dohlédl, bylo pusto a ticho.

Darion procházel středem potemněné planiny, když se v půli cesty zastavil a začal pronášet několik slov.

Sníh v místě, na které ukazoval rukou, začal tát. Sněhová pokrývka pomalu ustupovala před teplem červeného světla, které slabě, ale přesto dostatečně, osvítilo i nedaleké okolí. Ve svém kouzle pokračoval i v okamžiku, kdy do sněhu vypálil vskutku velký kráter. Teprve, když se dostal na pevnou zem, přestal zaříkávat.

Sklouzl se dolů na dno sněžného kráteru a nabral do ruky šedou zem. Rozhlížel se kolem, když si uvědomil, co vlastně v ruce drží.

„Co se tady stalo?“ ptal se v duchu sám sebe, když upustil šedý popel.

Ticho a pustota v něm vyvolávaly pochmurné myšlenky. Nikde nebyl ani nejmenší náznak života. Krajinou se před časem musela prohnat samotná smrt a vše živé bez milosti pohltila. Neměl žádnou jistotu, ale vše nasvědčovalo tomu, že zdejší vesnice byla srovnána se zemí. Dřevěné chýše byly proměněny v popel a prach.

Očistil si ruce ve sněhu a pokračoval dál.

Přemýšlel, co se asi muselo odehrát a jestli se alespoň někomu podařilo uprchnout a skrýt. Nebo snad byli všichni Musakové přemoženi? Ale kým? Nezvanými hosty z Chaosu? Čím dál více ho zajímal jejich další osud. Pokud byli podrobeni tvory z Chaosu, nemuseli být vyhlazeni. Dobře věděl o zvyklostech dělat z obětí otroky, což by znamenalo, že mohou ještě žít a je jim snad ještě pomoci.

Jeho kroky pokračovaly temnou krajinou pokrytou bílou prašnou dekou. Dospěl na konec planiny a začal šplhat úzkou soutěskou.

Když vylezl nahoru, zastavil se a otočil zpět.

Ještě naposledy shlédl místo, kde se Siem přistál, než se otočil a pokračoval na sever stále výš a výš.

Jak putoval hlouběji, šero sílilo, až nastala úplná tma. Jeho oči viděly velmi dobře i za nedostatku světla, dokonce i ve tmě, na rozdíl od ostatních Arsianců. Nebylo však nijak pohodlné mžourat před sebe a domýšlet si, co se v dáli nachází. Zastavil se a snažil se rozpoznat alespoň nějaké obrysy skal nacházejících se před ním, než si ze zad sundal vak a chvíli v něm cosi hledal.