Všechny postavy v této knize jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, nebo mrtvými, je čistě náhodná.

Přeložila Petra Diestlerová

RIVER SING ME HOME

Copyright © Eleanor Shearer, 2023

The right of Eleanor Shearer to be identified

as the Author of the Work has been asserted

by her in accordance with the Copyright,

Designs and Patents Act 1988.

First published in 2023 by Headline Review,

an imprint of Headline Publishing Group.

Translation © Petra Diestlerová, 2024

ISBN 978-80-249-5388-5

Obsah

- Barbados

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- Britská Guyana

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- Trinidad

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- Poznámka autorky

- Poděkování

Pro mámu, tátu, Cal a Jeanette

V Rámě je slyšet hlasité bědování, přehořký pláč. Ráchel oplakává své syny, odmítá útěchu, protože její synové už nejsou.

Jeremjáš 31,15

Rozbij vázu a láska, která slepí střepy, je silnější než láska, pro niž byla její dřívější souměrnost samozřejmostí.

Derek Walcott: Antily:

zlomky epické paměti

Země na ostrově byla úrodná, ale všechno zapouštělo mělké kořeny. Když přišly hurikány, vyvrátily i ty nejpevnější stromy, a když přišli běloši, vyrvali děti z náručí jejich matek. A tak jsme se naučili žít bez naděje. Pro nás byla jedinou jistotou ztráta.

Mnozí z nás už o jeden domov přišli. O domov s hlubokými kořeny a s dlouhou řadou předků vedoucí daleko do minulosti. Tyhle kořeny nás nezachránily. Tyhle kořeny hnily v podpalubí otrokářských lodí, ve tmě a ve špíně. Zůstalo nám toho jen málo, co bychom mohli zasadit v novém světě, a všechno, co jsme měli, nám mohli vzít bílí muži. A tak jsme se snažili obývat jen povrch ostrova. Sázeli jsme třtinu, ale nic vlastního. Když se matkám narodilo dítě, odvracely hlavu a odmítaly se mu podívat do očí.

Snažili jsme se proplouvat tímto polovičatým životem, životem bez dějin či budoucnosti, ale naše nekonečná přítomnost se uměla napínat, roztahovat se časem, až naše životy opět získaly pohyb a barvu. V noci jsme dětem šeptali příběhy o starých bozích z našich vlastí, jazykem, jemuž bílí muži nerozuměli.

Pořád přicházely hurikány. Pořád nám brali děti a prodávali je za moře. Ale když je prodávali, měly v sobě semínko, které jim zpívalo o jiném životě.

Všechno zapouštělo mělké kořeny. Ale to, co se nemohlo zanořit do hloubky, se roztahovalo do šířky, plazilo se do oceánů a provrtávalo se k okolním ostrovům, kde se i další snažili žít bez vzpomínky na včerejšek a myšlenky na zítřek, a nedařilo se jim to.

Bez kořenů všechno umírá. Mnozí z nás zemřeli, rukama bílých mužů nebo v žáru poledního slunce. Půdu sytila naše krev a kořeny si braly výživu z našich těl. A díky tomu byly ty kořeny silné. Mělké, ale silné.

Pro tento nový svět nakonec přece jen existovala naděje.

Barbados

Srpen 1834

1

BYLA NEJČERNĚJŠÍ ČÁST NOCI a Rachel běžela. Větve jí rozdíraly kůži. Když ptáci zaslechli dusot jejích kroků, s vřískotem vylétali do vzduchu. Půda byla rozblácená a hrbolatá, kluzká po nedávných deštích, a ona uklouzla a tvrdě narazila do drsné kůry palmy. Svezla se na zem, kde pochodovali mravenci a hemžili se brouci a nevidění červi vrtali v zemi. Sípavě nabírala do plic těžký vlhký vzduch. Cítila na jazyku jeho vlhkost, s kyselou příchutí vlastního strachu.

Co to udělala?

Ohlédla se. Ve tmě za ní se tyčila silueta větrného mlýna cukrovaru na plantáži Providence, s lopatkami roztaženými do stran jako čtyři nabroušené dýky vyřezávající do oblohy rozzuřený kříž. Hrůza jí drásala hrdlo, jako by ten mlýn měl oči a mohl pošeptat dozorci, co viděl.

Ještě nebylo příliš pozdě. Ještě mohla přelézt zpátky přes zeď a přeběhnout přes pole napůl osázená třtinou, s jámami čekajícími na mladá zelená stébla. Mohla se vrátit do své chýše, jednoho dřevěného čtverce mezi mnoha dalšími, a natáhnout se znovu na spací rohož, odřenou dotenka čtyřiceti lety užívání. Mohla tam počkat na svítání a na další den dřiny...

Vyškrabala se na nohy a znovu se dala do běhu. Nohy ji nesly hlouběji mezi jen napůl zřetelné stíny lesa.

Bolelo ji na hrudi. Chtěla se zhroutit, ale nemohla, její tělo ji samo od sebe hnalo dál a dál od Providence. Každá prasklá větvička zněla jako výstřel, kvákání ropuch se měnilo ve vzdálený křik pátrajících mužů. Nesmí se zastavit.

Samotná, zablácená, unavená tak, že to cítila až do morku kostí, a hlavou se jí pořád dokola honila otázka –

Je tohle svoboda?

Prázdný les. Ona, prchající, žaludek sevřený hrůzou. Je snad tohle to, v co celou dobu doufali?

Den předtím všechny otroky z Providence shromáždili před velkým domem. Očekávala je tam řada bělochů s kamennými výrazy – pán plantáže na koni, vedle něj dozorce a na schodech domu pánova manželka a jeho tři děti. Běloši se upřeně dívali na otroky. Otroci jim pohled opláceli.

Všichni věděli, co přijde. Někteří z otroků se dokonce usmívali. Rachel k nim nepatřila. Byla dost stará, aby si pamatovala, že zvěsti o konci otroctví se v dřívějších dobách šeptem šířily už několikrát. Neuvěří tomu, dokud to sama neuslyší přímo z pánových úst.

Pánovo čelo pod řidnoucími vlasy se v horku lesklo potem. Když pobídl koně vpřed, Rachel zahlédla obličej jeho ženy, rty měla sevřené do opovržlivé čárky. A tenhle výraz víc než cokoli jiného zmírnil Rachelinu nevíru. Dovolila si doufat.

Pán mluvil stručně. Řekl jim, že král vyhlásil zrušení otroctví. Od zítřka začne platit nový Zákon o emancipaci.

Jsou volní.

Někteří lidé plakali. Jiní křičeli a tančili radostí. Proměnili se v masu řvoucích zpocených těl, řeku, která se vylévá z břehů. Pán a dozorce marně štěkali rozkazy, přes ten rámus je nebylo slyšet. Nakonec vjel pán tryskem na koni do davu, jen aby je zase umlčel. Kůň kopl jednu ženu do hlavy, na místě zemřela. Ale zemřela svobodná.

To není všechno, řekl pán. Už sice nejsou otroci, ale místo toho jsou jeho učni. Podle zákona pro něj musejí pracovat ještě šest let. Nemůžou odejít. Až vyjde slunce, Rachel s ostatními se vrátí na pole, aby dokončili sázení. Budou o třtinu pečovat až do příští sklizně, a pak do té další. Šest let sklízení a sázení a zase sklízení.

Svoboda byla jenom jiné jméno pro život, jaký žili vždycky.

Davem se prohnalo zlověstné zahučení. Dozorce sáhl po pušce, kterou měl přes rameno. Sto párů očí sledovalo oblouk jeho paže. Pánův kůň prudce frkl, otěže měl pevně utažené.

Sykot utichl a dav umlkl.

Rachel si vyslechla zprávy o té duté svobodě mlčky. Celé roky žila v neustálém příšeří. Ti, které milovala, byli dávno pryč. Její život se smrskl na velikost plantáže, na rutinu nekonečné dřiny a dlouhé stíny toho, co kdysi bývalo. Takže to svým způsobem dávalo smysl. Svoboda byla prázdnota, která se dala zaplnit pouze cukrovou třtinou.

Ten večer se nic nezměnilo. Tlak země pod jejími zády. Tvar jejích končetin, tenkých a šlachovitých. Zatuchlý pach její chýše. Dny dřiny před ní, její život nalinkovaný stejně úhledně jako brázdy na poli.

Když usnula, zdálo se jí o matce. Nebo to možná byla jen představa matky, obrys čehosi teplého a laskavého. Svoji matku si nepamatovala.

Matka stála před ní, ale Rachel si jaksi uvědomovala, že tam zároveň není. Byla kdesi daleko za mořem. Byla křehká, jako proužek dýmu. Nemohla se zdržet dlouho.

Matka pronesla jméno a Rachel věděla, že je to její jméno – jméno, které měla mít předtím, než se nějaký běloch rozhodl říkat jí Rachel. To, co běloch dá, může vždycky zase vzít. Ale tohle druhé jméno – to patřilo jí. Rachel je zopakovala. Ty slabiky jí zněly v ústech zvláštně, ale když zvuky proneseného slova rezonovaly jejím tělem, dodávaly jí sílu. Dokázala se postavit a nehrbit se přitom. Cítila příjemnou tíhu svého těla, pevného a silného.

Matka ucouvla a začala se rozplývat, kapku po kapce, sákla do země pod sebou. Když zmizela, hlína se leskla temnou, sytou rudou barvou.

Rachel se probudila do hluboké tmy – zběsilá, roztřesená a zalitá potem – a její tělo se ne a ne uklidnit. Pohybovalo se, aniž to po něm chtěla, poháněl ho pouze nějaký živočišný instinkt, který ho přiměl vylézt z chýše, rozvinul se do plné velikosti a vyrazil z Providence do noci.

V lese si Rachel tu otázku položila znovu: je tohle svoboda? Prudký zlom, tělo hnané na útěk, mysl ochromená hrůzou, když vidí, jak se dějí věci, nad nimiž nemá vládu?

Stromy neměly žádnou odpověď. Jejich listy ševelily ve větru a Rachel si představovala, že ji popichují –

Co teď?

Její tělo se pohybovalo bezmyšlenkovitě, poháněné zoufalou vlastní vůlí.

Běžela dál.

Během té bezměsíčné noci neměla jak odměřovat čas, ale podle pálení nohou poznala, že utíká už hodinu nebo i déle, když to zaslechla. Tak slabě, až se zprvu domnívala, že si to jen namlouvá. Zpěv.

Zahlédla jiskřičku světla, která se mihotala mezi kmeny. Postupovala zvolna, hlavou se jí honily myšlenky na duchy a noční přízraky. Avšak když zpěv, doprovázený bubnováním, zesílil a zaplnil les zvuky, její strach ustoupil. Ty tóny byly radostné a lidské a vábily ji k sobě.

Mýtina. Kroužek holé země sevřený mezi stromy. V jeho středu tancovaly kolem praskajícího ohně tucty lidí, a další postávali na okrajích. Zatímco tanečníci vířili kolem, Rachel slyšela útržky různých slov a melodií, které se slévaly do jedné. Něco z toho bylo anglicky, ale zněly tam i jiné jazyky, starší jazyky, které nepromlouvaly k jejím uším, nýbrž k jejím kostem.

Rachel stála ve stínu a dívala se. Když byla mladší, občas se účastnila tanců, ale ne takto. Tamty tance byly vždycky vklíněny do života plantáže. Odehrávaly se v otrockých ubytovnách nebo na tržišti nedalekého městečka. Každou chvíli se tam mohl objevit bělošský kolemjdoucí nebo se v okně velkého domu mihla pánova tvář, která všem přítomným připomněla, že jejich radost není bez hranic, že nemůže překročit meze otroctví. Tahle mýtina jiskřila úplně jinou magií. Bez přítomnosti vtíravých očí, které by porušily kouzlo, se tanečníci pohybovali s ničím nezatíženým půvabem.

Naléhavé vábení bubnů lákalo Rachel blíž, blíž, na světlo. Stalo se z ní jedno tělo mezi mnohými, houpající se v rytmu bubnů. Začala si podupávat nohou a broukat si vlastní písničku.

Nějaká žena natáhla ruku, oči měla vytřeštěné a bílé, s mihotavými kroužky ohně uprostřed. Chytila Rachel za zápěstí.

Tichým a sladkým hlasem zazpívala pokyn. „Tancuj!“

Rachel to strhlo do davu. V jediném okamžiku ztratila veškeré povědomí o vlastním já. Neměla počátek ani konec, žádné okraje či meze. Celé její tělo se rozpouštělo do rytmu. Tanec čeřil dav jako vodu a Rachel se poddala hudbě.

Všechna bolest v jejím těle se rozplynula. Z plic se jí vyřinula píseň, o níž ani nevěděla, že ji v sobě má. Kdosi ji držel za ruku, natáhla se a chopila se ruky někoho dalšího, a ten se chytil jiného. Plameny šlehaly k obloze a Rachel připadalo, jako by viděla, jak ten řetěz rukou stoupá k nebesům, jak řada lidí prostupuje časem a prostorem, spojená jediným rytmem bubnů.

Když poslední oharky ohně uhasly, všichni dotancovali. Začínalo svítat, mezi stromy pronikalo našedlé světlo a vycházející slunce zrušilo magii, která je spojovala. Lidé se začali rozcházet, většinou mířili k západu, se sluncem v zádech se vraceli na své plantáže. Rachel postávala na kraji mýtiny, mezi dvěma mohutnými duby, a na chvilku ji napadlo, jestli by se neměla vydat za nimi. Bylo docela možné, že si její nepřítomnosti v Providence ještě nikdo nevšiml. Ale váhala příliš dlouho. Zakrátko byli všichni pryč a ona osaměla. Vyklouzla východním směrem, zpátky do lesa.

Ze všeho toho běhání a tancování na ni dolehla tíha. Bolelo ji celé tělo. Vynucovalo si pomalý krok. Hrůza z počátku útěku zeslábla v jakousi otupělost a ona se skrze koruny stromů zadívala k nebi. Ve tmě to bylo jaksi snazší – měla v sobě zrnko tajemství, budila dojem, že noc skrývá mnoho možných světů, jejichž hranice jsou prodřené dotenka, takže skrze ně může projít kdokoli. Slunce bylo připomínkou nekonečného pochodu, jímž jeden den přechází do dalšího, nezastavitelného běhu času, který Rachel celý život zotročoval.

Ale přesto ji sužovala otázka –

Co teď?

Čišela z ní únava, beznaděj. Z Providence utekla čistě proto, aby přežila. Nyní bezcílně bloumala podrostem; nebyla tu stezka a ona klopýtala o obnažené kořeny. V hlavě jí bušilo žízní a údy jí těžkly, ale tělo ji neslo vpřed, dál a dál od Providence. Kromě tlumených úderů jejích chodidel do země nebylo slyšet nic než švitoření vlhovců, kteří jí poletovali nad hlavou.

Vystoupala po mírném svahu. Když se dostala na vrchol, náhle se před ní objevilo moře. Uviděla, jak se dole pod ní rozlévá, a zastavila se. Dorazila na hranice ostrova.

Stoupající slunce si máčelo spodní paprsky ve vodě na obzoru. Proti šedivému nebi mělo moře překvapivý odstín modré, tečkovaný bílozlatým sluncem. Ten výbuch barev přeťal smyčku strachu, která se Rachel předchozího večera obtočila kolem hrdla. Jako by se vnořila do mírných převalujících se vln, rozhostil se v ní mír.

Po celý její život jí nic nepatřilo, ani ty děti, které vytlačila z vlastního těla. Dokud byl celý její svět vmáčknutý mezi zdi Providence a jeho hranice hlídal dozorcův bič, připadalo jí, jako by neexistovalo nic, co by nevlastnili běloši. Ale teď tady bylo moře. Širé, vzdorné a nevlastněné, protože copak by na ně někdo, třeba i běloši, mohl vznést nárok? Ať už by po něm chňapali jakkoli, jeho vody by jim protekly mezi prsty a vrhly se zpátky do hlubin.

Na plantáži Rachel všechno nutilo, aby si připadala maličká. Když se před ní nyní táhlo moře, připadala si maličká jinak – ne malá sama o sobě, ale jako nepatrná součást všeho, co ji obklopovalo. Ponořená v nekonečném moři. V této nové malosti byla svoboda, závratný pocit, že se nachází ve světě, nejen že jím prochází tempem, které určuje bílý muž.

Ta otázka se jí znovu vynořila v hlavě –

Co teď?

Tentokrát působila jinak – mířila vpřed, ven, přes vodu. Neohlížela se přes rameno na někoho, kdo by ji snad mohl pronásledovat.

Sevření plic povolilo, zase mohla dýchat. Pohledem zabloudila od obzoru dolů pod kopec. Na první pohled bylo úbočí opuštěné. A přece...

Trochu se předklonila, zastínila si oči před sluncem. Připadalo jí, že asi v polovině svahu rozeznává šikmou střechu chýše, schoulené mezi stromy.

Potom ji zezadu popadly hrubé ruce a kdosi jí přetáhl přes hlavu pytel páchnoucí kouřem a vlhkou hlínou.

2

Z PLANTÁŽE PROVIDENCE SE KDYSI jeden muž pokusil uprchnout. Rachel nikdy nepoznala nikoho jiného, kdo by to udělal. Samozřejmě, lidé o útěku mluvili – v noci si o tom šeptali nebo to tiše mumlali, když se belhali z polí – a vždycky se šířily zvěsti o někom, kdo znal někoho z jiné plantáže, kdo utekl. Jenže Barbados byl malý a hustě osídlený. Kam by se dalo utéct, aby vás tam nevyčenichali psi?

A tak Rachel po celé dětství vnímala útěk jako něco nepředstavitelného – jako pojem příliš abstraktní, aby se dal vůbec uskutečnit. Zdálo se to nemožné, až to náhle nemožné nebylo. Jednou ráno se probudili a on byl pryč. Rachel bylo deset let.

Jmenoval se Atlas. Byl to uzavřený člověk – nemluvný od doby, kdy přišel o manželku, kterou prodali i s jeho dítětem v břiše. Rachel ho nikdy neslyšela mluvit o útěku. Prostě se vytratil.

Celý den působila plantáž jinak. Zdi, které ji lemovaly, se zdály tenčí, a třtina už nevypadala jako něco, co se tyčí vysoko nad jejich hlavami. Muži i ženy stáli víc zpříma. Něco jim jiskřilo v očích. Dozorcům a předákům to neuniklo a děsili se toho, bičem se oháněli ještě víc než obvykle. Bělochům i černochům připadalo stejnou měrou, že by se svět mohl změnit – dokud Atlase nepřivlekli za soumraku zpět s krvácející ránou v lýtku, jak se do něj zahryzl pes. Narušení očekávaného řádu věcí bylo pouze dočasné; Rachel tehdy pochopila, že sice můžou utéct, ale ukrýt se nemůžou. Jejich těla se vždycky vrátí, mrtvá či živá, na Providence.

Atlasovi za trest uřízli nos. Rána se zanítila, ze zejících děr v obličeji mu vytékal páchnoucí hnis a on zemřel.

Tato vzpomínka – na Atlase, jeho útěk, jeho zajetí a jeho agónii – se Rachel vybavila, když začala dávit a drsná látka pytle jí ucpávala nos a ústa. Zápěstí jí pevně svíraly mozolnaté dlaně – nemohla se bránit jinak než tím, že kroutila hlavou a bolavýma nohama se zarývala do země. Neměla tušení, kam ji ty ruce vlečou – dopředu, dozadu, nebo do opačných stran, aby ji roztrhly vedví. Snažila se vykřiknout, ale neměla hlas, a kromě toho, kdo by ji slyšel? Kdo by jí přispěchal na pomoc? Stejně jako Atlas se pokusila o nemyslitelné a světu musí být opět navrácen řád.

Už se nehýbala, ruce s ní přestaly smýkat. Dýchala přerývaně, do dechu jí pronikal strach. Něco jí napovědělo, že ji vzali na nějaké uzavřené místo – ačkoli stěny neviděla, cítila, jak ji tísní.

Rozhostilo se ticho. Ten člověk ji držel v železném sevření. Strachy marně škubala končetinami – ať se snažila, jak chtěla, nedokázala se vyprostit.

Přes bušení vlastního srdce Rachel zaslechla tiché kroky.

Jakýsi ženský hlas – hluboký a velmi blízko – řekl: „No?“

Vedle Rachelina ucha se ozval mužský hlas.

„Našli sme ji u lesa.“

„Uprchlice?“ zeptala se žena.

Muž neodpověděl.

Rachel se přestala bránit. Přestala i dýchat. Běh jejího života nebyl v jejích rukou. Čekala.

Žena řekla: „Ukaž mi ji.“

Stejně rychle, jako ji zahalil, ten pytel zmizel a Rachel zamžikala, otevřenými dveřmi jí do obličeje posvítil proud jasného slunečního svitu. Byli v chýši, stejně malé a anonymní jako ty v otrocké vesnici na Providence. Ale něco bylo jinak. Nepáchlo to tam jako na Providence, kde bylo všechno cítit sladkou třtinou a trpkým zoufalstvím. Zvenku vál dovnitř svěží slaný vzduch. A když Rachel natáhla hlavu, zjistila, že ruce, které ji drží, jsou stejně tmavé jako ty její.

Před ní stála vysoká žena s vlasy ostříhanými velmi nakrátko. Pleť měla hladkou, bez vrásek a známek stáří, ale něco v jejích očích prozrazovalo, že už má za sebou mnoho let života.

Žena se na Rachel dívala. Její pohled měl v sobě cosi ostrého, pronikavého. Rachel si před ním připadala nahá, jako by z ní zůstala jen její samotná podstata.

„Utikáš?“

Rachel se neodvážila promluvit.

Žena ji přejela pohledem od hlavy k patě, zaznamenala každou část jejího těla. Zvolna přikývla. „Pusť ji.“

Ruce jí vyhověly. Rachel klopýtla dopředu, koleny dopadla na zem. Vzhlédla k té vysoké ženě, jejíž tvář byla nehybná jako z kamene.

Žena ji vzala za bradu. Měla drsné, upracované dlaně a její prsty Rachel trochu studily na kůži.

„Vim, proč si tady.“

Rachelin hlas zněl tence, skoro jako šepot. „Co tim myslíš?“

„Máš to napsaný ve tváři. Tvoji malí. Chceš je najít.“

Chýši zaplnili duchové. Ve stínech se krčily všechny Racheliny ztracené děti. Nemusela ani otočit hlavu, aby je viděla. Věděla, že kdyby se pokusila pohlédnout na ně zpříma, zmizely by. Doprovázely ji neustále, v koutku oka nebo při usínání, po mnoho let.

Počítala je jedno po druhém. Celkem jedenáct dětí.

Micah. Vysoký a silný. Vzali jí ho, ještě mu nebylo deset, protože věděli, že na trhu bude vypadat dost starý na tu nejtěžší práci.

Mary Grace. Po té noci, co ji na poli napadl dozorce, už nikdy nepromluvila. Prodali ji, protože její němotu považovali za známku nenapravitelného poškození. Z němé otrokyně, která nedokázala říct ano pane, ne pane, hnedle pane, nemohlo vzejít nic dobrého.

Mercy. Skoro stejně vysoká jako Micah a taky prodaná mladá – jakmile usoudili, že vypadá jako „dobrá na chov“.

Samuel. Zemřel na horečku krátce po druhých narozeninách.

Kitty. Umřela v pěti letech na stejnou nemoc.

Cherry Jane. Vzali ji na práci do velkého domu, kvůli kůži v barvě medu. Rachel ji zahlédla jen tu a tam – jak jede na voze na trh s ostatními domácími otroky nebo vylévá kbelík vody z kuchyňských dveří. Jednoho dne skončilo i tohle. Cherry Jane byla pryč.

Thomas Augustus. Malý. Přehlížený. Zůstal s ní nejdéle ze všech, až do čtrnácti, kdy jim konečně došlo, že už je skoro muž. Když ho odváděli, stěžovali si, že za něj toho moc neutrží.

A pak tam byly ty bezejmenné. Jedno se narodilo opačně, se šňůrou omotanou kolem krku. Tři umřely v ní, krvavé děti, které jí vytekly z těla na zem.

Jejich kulaté, ostražité oči se Rachel zabodávaly do kůže.

Je to tak? zeptala se jich. To kvůli vám jsem odešla?

Instinkt, který ji vyhnal z Providence, se v ní stále choulil jako zvíře. Rachel zavřela oči, pokusila se dosáhnout do svého nitra, pochopit. Pohled jejích dětí to zvíře neotupil, spíše je probral a ono naježilo srst. Cítila, jak se jí v nohách rozbolavělých od běhu a tance napínají svaly. Tváře těch svých dětí, které by mohly být ještě naživu – Micaha, Mary Grace, Mercy, Thomase Augusta a Cherry Jane – měla vryté pod víčky.

Když otevřela oči, duchové byli pryč. Před ní pořád stála stará žena. Kývla na člověka za Rachelinými zády.

„Už se vo ni postarám, Gabrieli.“

Rachel se otočila a uviděla podsaditého muže. Pokývl hlavou.

Stará žena natáhla ruku s klouby zkřivenými jako kořeny stromu.

„Poď.“

„Menuju se Batšeba, ale všickni mi řikaj Máma B.“

Venku před chýší se stará žena zastavila a dopřála Rachel chvilku, aby se rozhlédla po okolí. Stály na úbočí kopce, nedaleko moře. Skutečně tam byly lidské příbytky, jak viděla z vrcholu. Uprostřed mezi menšími chýšemi se tyčil velký dřevěný dům, všechny stavby musely podpírat trámy, protože stály na svažité zemi. Půda kolem nich nesla známky obdělávání, ale ne toho přísně uspořádaného, jako na plantáži. Brázdy se vlnily, měnily směr, aby mezi úrodou umožnily růst několika palmám.

Rachel si pevně založila ruce na hrudi. Cítila, že ji Máma B pozoruje a čeká na její otázky. Kolem chýší se pohybovalo několik mužů a žen, pleli, ale nikde nebylo vidět žádného bělocha.

„Co je todle za místo?“

„Bejvala to tabáková plantáž,“ odpověděla Máma B. „Malá. Pán se dostal do nějakýho maléru. Vodjel pryč, už to bude pár rokůch, a vod tý doby sme vo něm neslyšeli.“

Rachel sledovala malého chlapce, nemohlo mu být víc než deset nebo jedenáct, jak vybíhá z jedné chýše, a bodlo ji u srdce, jako se to stávalo často, když viděla děti určitého věku.

„Todle je tvoje rodina? Tvoji malí?“

„Ne. Já žádný malý nemám.“

„Tak jak to příde –“ Rachel se zarazila. V odpovědi Mámy B zaznělo něco ostrého a ona nechtěla vyzvídat.

Starší žena se na ni úkosem podívala. „Jak to příde, že mi řikaj Máma B?“ Znenadání se usmála a ve tváři se jí objevily hluboké vrásky – vrásky člověka, který se často usmívá. „Nejsem ničí máma, tak se snažim bejt máma pro všecky. Moje vlastní máma, Betsy, měla dvacet malejch. Tý jako první řikali Máma B, a já sem to méno zdědila. Co pán vodjel, snažim se udržet todle místo pro lidi, kerý nemaj kam jít.“

Máma B odvedla Rachel do hlavního domu. Rachel za ní šla pomalu, opatrně, měla se na pozoru, aby zachytila jakoukoli známku, že by to mohla být past, že každou chvíli z křoví vyrazí běloši s namířenými puškami, odhodlaní odvléct ji zpět na Providence. Pro Rachel nebylo snadné začít někomu důvěřovat, ale copak měla na vybranou? Nebylo kam jinam utíkat. Vnější hranici Barbadosu vymezovalo moře – za ní nebylo nic než hluboká voda a nebe.

Hlavní dveře vedly do velké místnosti s dřevěným stolem obklopeným židlemi, stoličkami a převrácenými sudy. V jednom rohu seděla žena a v hmoždíři tloukla paličkou koření. Stěny lemovaly rohože na spaní, některé prázdné a jiné dosud obsazené. Dvoje dveře, směřující doleva a doprava, naznačovaly, že v domě je místností víc, a skrze jedny z nich k Rachel doléhal šum hlasů.

Máma B tleskla. Všechen ruch v místnosti ustal, z rohoží se zvedaly hlavy s pootevřenýma očima. Dveřmi nalevo prošel nějaký muž a zvědavě se na ni zadíval. Rachel se zastavila za starší ženou a pod všemi těmi pohledy ji pálila kůže. Sklopila pohled ke svým nohám.

„Todle je Rachel,“ oznámila Máma B. „Hledá svoje malý, dávno ztracený.“

Z toho, jak v některých tvářích v místnosti náhle škublo, Rachel poznala, že není jediná, kdo přišel o rodinu, a možná ani ne jediná, kdo se pokusil někoho z ní zase najít.

Žena v rohu odložila paličku. Pomalu vstala – byla útlá, mladá a mnula si ruce.

„Myslim…“

Rachel poskočilo srdce.

„Jo.“ Žena přišla blíž a pohledem zkoumala Rachelinu tvář. Hlas měla tichý a vlídný. „Myslim... Nemáš cerku?“

Rachel přikývla.

„Jo,“ řekla žena znovu. „Myslim, že sem ji viděla. Pár rokůch zpátky, v Bridgetownu. Tvuj vobličej má stejnej tvar. Pamatuju se na ni, páč nemluvila.“

Rachel se nepohnula. Náhle si připadala slabá, zatočila se jí hlava. V ústech jí vyschlo a roztřásl se jí ret. Před očima se jí mihla podoba Mary Grace – výraznější, ostřejší obraz než kdykoli za poslední roky, o to jasnější, že Rachel nyní věděla, že její dcera existuje na nějakém konkrétním místě. V Bridgetownu. Na druhém konci ostrova. V tu chvíli jí ta vzdálenost připadala nepřekonatelná.

Máma B položila menší ženě ruku na rameno. Pak se otočila k Rachel.

„Já se do Bridgetownu chystám. Můžeš jít se mnou. Můžem jít zejtra.“

Hlas starší ženy zněl tak rozhodně, že umlčel námitky, které se Rachel draly do hrdla. Tohle nebyla nabídka, byl to rozkaz. A Rachel, které se nohy podlamovaly vyčerpáním, ho přijala.

3

DRUHÝ DEN RÁNO SE DALO do deště. Rachel a Máma B ještě nedošly ani na vrchol kopce, když se rozpršelo, prudce a zuřivě, a tlusté kapky vyrývaly do země díry. Zakrátko byly promočené na kůži, s každým krokem se bořily do nasáklé země a voda se k nim lepila jako druhá kůže. Na obzoru se moře a obloha slévaly do zuřivé šedi nadcházející bouřky.

„Musíme zpátky,“ prohlásila Máma B.

V domě byly místnosti plné lidí, ale vládlo tam ticho. Rachel se připojila k hloučku žen, které stály u okna a dívaly se na moře. Představa, že její dcera Mary Grace je na opačné straně Barbadosu, hledí na stejnou hrozivou masu vln a slyší sténat stejný vítr, který se prodírá přes ostrov, jí byla drobnou útěchou.

Do večera se bouřka vyčerpala, ale pršelo ještě tři dny. Z bušení vody o dřevo rozbolela Rachel hlava. Aby se rozptýlila po nevydařené výpravě, prozkoumala každičký kousek domu Mámy B. Byly v něm celkem tři místnosti – hlavní, s tím širokým stolem, a dvě postranní, jedna plná spacích rohoží a druhá, která sloužila jako spižírna. Rachel začala v rohu spižírny a prošla po směru hodinových ručiček celým domem, rukou přitom přejížděla po každé prasklině a rýze ve zdi. Našla místa, kudy dovnitř prosakovala voda a kapala na podlahu. Našla místa, kde byla prkna nerovná nebo zčernalá sazemi od svíček. Vedle hlavních dveří objevila značku, kterou kdosi vyryl do stěny – vypadalo to jako započatá kresba, jemně se stáčela dovnitř v nedokončené spirále zhruba o velikosti Racheliny dlaně. Linie byla hluboká a hladká a měla stejnou tmavou barvu jako okolní dřevo. Zahojená jizva, nikoli čerstvá rána.

Když už na stěnách nezůstala žádná další neodhalená tajemství, obrátila se Rachel k lidem. Mnozí měli vlastní nedokončené řezby, které občas zahlédla, když se převalili ve spánku nebo se otočili k oknu a zahleděli se do deště. Zjizvená kůže tvořila vzor upomínek na biče, zatímco nepoznamenané okraje zad a ramenou naznačovaly, kde svoboda zabránila tomu, aby se jim otroctví vypálilo ještě hlouběji do těla.

Máma B byla středobodem domácnosti. Zdálo se, že jí všichni svěřují své otázky i obavy. Rachel ji často vídala v tlumeném rozhovoru s nějakým zachmuřeným mužem nebo posmutnělým dítětem, s někým, kdo vyrazil z jiné chýše do deště, aby u ní vyhledal radu. Tito lidé vždycky odcházeli s méně skleslými tvářemi, zásluhou toho, co jim Máma B řekla, ať už to bylo cokoli.

Kdykoli se Máma B střetla s Rachel pohledem, vždycky na ni kývla. Jednou k ní přistoupila, položila jí ruku na rameno a zeptala se, jestli ji něco netrápí. Jinak Rachel nemluvila s nikým. Znervózňovalo ji, že je uvězněná uvnitř – stísněný prostor jí tolik připomínal život na Providence, že se vrátila ke svému starému já, uzavřenému a mlčenlivému. A ostatní obyvatelé domu si jí moc nevšímali. Zdálo se, že jsou zvyklí na nemluvné cizí lidi, kteří se nakrátko mihnou na okraji jejich společenství. Rachel se držela v koutech, nepletla se jim do cesty a čekala, až déšť přejde.

Ráno čtvrtého dne probudilo Rachel ticho. Konečně přestalo pršet.

Máma B už byla vzhůru, seděla u stolu a tvrdý obsidiánový profil její tváře byl obrácený k moři. Zdálo se, že si vůbec nevšimla, že Rachel vstala, posadila se vedle ní a čeká, až jí řekne, jestli budou moci brzy odejít.

„Jeden z malejch vonemocněl,“ řekla Máma B, aniž se na Rachel podívala. Ta věta jí sklouzla z jazyka, jako by ji měla připravenou předem. „Horečka. Přišla v noci. Dneska nemůžem jít do Bridgetownu.“

Rachel přikývla.

„Musim do lesa.“ Máma B vstala, zvedla ze stolu sáček a zastrčila si ho za pas sukně. „Sou ňáký byliny, co mu můžou pomoct. Esli chceš, poď se mnou.“

Po tolika dnech strávených mezi čtyřmi stěnami cítila Rachel neklid a toužila po čerstvém vzduchu, ale když se Máma B zmínila o léčivých bylinách, zarazila se. Sama takové vědomosti nikdy neměla, i když na Providence bylo pár lidí, o nichž se proslýchalo, že umějí zacházet s lektvary či zaříkávat. Když byla malá, byl tam muž, o němž všichni tvrdili, že ve své vlasti býval čaroděj. Mluvil velmi málo anglicky a jeho neobvyklá slova mohla být spíše pokusy o rozhovor než kletbami, ale lidé se mu ze strachu vyhýbali. Rachel si pořád pamatovala jeho oči, nažloutlá krhavá bělma s tmavými panenkami uprostřed, které vypadaly jako díry. Některé děti tvrdily, že když se do nich budete dívat příliš dlouho, na místě zemřete. A Rachel také slyšela, že jednou, když dozorce uháněl k tomu muži s bičem v ruce, se jeho kůň náhle vzepjal, jezdec spadl a zlámal si vaz.

Ale oči Mámy B nevypadaly, že by měly smrtící moc, a svět za oknem působil lákavě – stále mokrá země byla posetá tečkami kaluží dešťové vody, které se v ranním slunci třpytily. To úplně stačilo, aby Rachel zapomněla na dětské pověry a vydala se s Mámou B z domu.

Vystoupaly na kopec a zanořily se do lesa. Časně ranní vzduch byl vlhký, zemitý a všechno svěže vonělo. Pod baldachýnem listoví nabíralo sluneční světlo kropenatě zelený odstín a Rachel musela napínat zrak, aby neklopýtala o kořeny, které jim křižovaly cestu. Hlavou narazila do nízko visícího tvrdého, kulatého plodu kujety a na lýtkách ji šimraly vějíře kapradin.

Máma B si hledala cestu rukama, přitahovala se od jednoho kmene k druhému. Stále se něčeho dotýkala – kůry, listu, plodu, květiny. Byla s lesem jako jedno tělo. Rachel, která měla ruce sepjaté za zády, sledovala starší ženu při práci. Neovládala jazyk, jímž Mama B hovořila. Rachel byla naladěná na rytmy třtiny či jamů a manioků z otrockých záhonků. Divoce rostoucí stromy, na hony vzdálené pěstovaným plodinám, měly podoby a tajemství, které neznala.

Došly k mohutnému sukovitému stromu, jenž si pro sebe vydobyl místo v podrostu; kolem něj nic nerostlo. Máma B ho poplácala, jako na pozdrav, a obrátila se k Rachel.

„Tady.“ Podala jí sáček. „Voloupej kůru.“

Rachel se zastavila pár kroků od ní. „Ty chceš, abych to udělala já?“

„Jo.“

„Ale já nic nevim – vo bylinách, vo stromech. Jak léčit.“

Máma B se od plic zasmála a ten zvuk rozvibroval zemi kolem nich. „Nemusíš nic vědít. Stejně můžeš pomoct.“

Vřelost smíchu té starší ženy Rachel zaskočila, prorazila její obranu. A proč ne? Čemu to uškodí? Dávný strach z obeah – z čarodějnictví – na ni stále doléhal, ale Rachel ho setřásla a převzala od Mámy B sáček.

I pod stinným krytem zelených korun jiskřilo na kmeni souhvězdí kapek rosy. Rachel položila na kmen ruku a ucítila jeho věk – stovky let růstu se vtěsnaly do tvrdého dřeva a strmě stoupaly k obloze. Náhle se jí zmocnila uctivá bázeň z přítomnosti něčeho tak věkovitého. Ten strom byl ještě starší než její vzdálení předkové a přetrvá dlouho po její smrti. Našla rýhu, odloupla malý proužek kůry a strčila ho do sáčku. A potom téměř bez přemýšlení přejela prsty po obnaženém pruhu žlutozeleného kmene, který se pod kůrou objevil. Rána byla čistá, nesákla z ní žádná míza. Spokojeně vydechla. Strom se bez toho, co mu vzala, dokáže obejít.

Máma B se na ni usmívala. „Vidíš? Nemusíš nic vědít. Cejtíš to.“

„Co?“

„Spojení mezi všema věcma. Že nemůžem jenom brát, musíme taky dávat.“ Máma B se rovněž dotkla místa na kmeni, kde byla kůra sloupnutá. „Všecko léčení začíná tady.“

Šly lesem dál. Máma B byla nyní hovornější, každou chvíli přidřepla a upozornila Rachel na drobné výhonky vyrážející ze země nebo přitahovala blíž plody a květiny, tiskla je Rachel do dlaní a nabádala ji, ať si všimne jejich barvy, tvaru či velikosti. Plnily sáček kořínky, květy a listy, dokud nebyla Máma B spokojená.

„Musíme se vrátit,“ prohlásila. „Ten malej už možná nemá moc času.“

V domě Rachel cítila v bledničkovitém vzduchu pach choroby. Dítě uložili na rohož v koutě, oči mělo zavřené a kůže se mu leskla potem. Rachel se na chlapečka podívala a pak odvrátila zrak. Vypadal stejně horečnatě jako Samuel a Kitty, když umírali, dýchal stejně mělce. Připomněl jí všechno, o co přišla.

Máma B se chopila dřevěného hmoždíře a paličky a posadila se ke stolu. Rachel si sedla vedle ní a vytáhla ze sáčku všechno, co nasbíraly v lese. Stáhl se kolem nich hlouček lidí. Podle uslzené tváře poznala Rachel chlapcovu matku a z toho pohledu se jí zadrhl dech v hrdle. Byla to ta malá křehká žena z dřívějška, ta, jež v Rachelině obličeji odhalila odraz tváře Mary Grace a které nyní hrozilo, že přijde o vlastní dítě.

Máma B zvedla jednu květinu, se zářivě červeným středem a okvětními lístky, které směrem k okrajům bledly do růžova. Začala ji drtit v moždíři. Její sladká vůně brzy přehlušila výpary nemoci, které Rachel ulpívaly hluboko v krku. Máma B pak přidala hrsti dalších bylin, které nasbíraly, a ty utlumily vůni květiny zemitějším odérem, připomínajícím čerstvě nařezané dřevo. A nakonec přisypala hrst bobulí, ty pod paličkou popraskaly a jejich tmavá šťáva se směsí rozbíhala jako žíly.

Máma B se nad miskou naklonila. Zhluboka, se zavřenýma očima a rozšířeným chřípím nasála vůni. Tiše něco zamumlala jazykem, kterému Rachel nerozuměla, ale ta slova jí byla příjemně povědomá, jako tvář téměř zapomenutého přítele.

Oknem dovnitř vál svěží vánek a rozháněl dusný odér choroby v místnosti. Máma B se narovnala.

„Je to hotový.“ Podívala se na Rachel. „Dones kůru.“

Máma B přiklekla k dítěti, to vycítilo její přítomnost a prudce otevřelo oči. Pohled na chlapečka spustil proud vzpomínek, které Rachel už nedokázala dál zadržovat. V úhlu jeho obočí viděla Micaha, v nehtech na jeho drobných ručkách Mercy a v tom, jak se jeho žebra zvedala a klesala, zase Samuela. Viděla je všechny. Čas se vracel a náhle nesešlo na tom, že chlapcovy oči nemají skelný prázdný výraz umírajících nebo že jeho rty stále hltavě vtahují vzduch do plic. Ten koloběh byl odsouzený k věčnému opakování. Nemoc a smrt. Rachel se do očí draly slzy. Jenom ztráta byla jistá. Nikdy se nic nezmění.

Dotek na paži vytrhl Rachel ze vzpomínek a vrátil ji do domu Mámy B. Vedle ní stála matka dítěte a tiskla jí do dlaně proužek kůry. Železné sevření dávného žalu povolilo a chlapeček jí už nepřipomínal vlastní děti. Byl dítětem někoho jiného a jeho budoucnost nebyla pevně daná.

Rachel převzala kůru a maličko se na tu matku pousmála. Mladší ženě se třásl ret, ale v očích se jí leskla naděje – naděje, že Máma B dokáže dítě uzdravit, ale také naděje, že při tom Rachel dokáže pomoct. Povzbuzená touto důvěrou si Rachel klekla vedle Mámy B.

„Co mám uďát?“

Máma B jí řekla, aby položila kůru dítěti na čelo. Pak navedla Rachelin prst do bylinné směsi a pobídla ji, aby tou směsí nanesla dítěti čáru přes horní ret a další dolů středem hrudníku. Nakonec Máma B nalila chlapci zbytek směsi do úst. Dítě z té pachuti trochu dávilo, ale nevzdorovalo. Máma B mu položila ruku na rameno s výrazem tak něžným a láskyplným, že se Rachel musela odvrátit – ta chvilka jí připadala příliš soukromá pro cizí oči.

„Spinkej,“ zašeptala Máma B.

Dítě zavřelo oči. Když se jeho přerývaný dech zpomalil, v místnosti vládlo ticho. Chlapec už chvilku spal, když se Máma B konečně pohnula. Dotkla se nejprve Rachel, gestem vyjadřujícím dík, a pak objala chlapcovu mladou matku. Lidé, kteří se kolem toho výjevu předtím shromáždili, se začali rozcházet, mířili zpět ke své práci nebo do ostatních místností. Pár se jich tiše modlilo; jeden muž se pokřižoval s pohledem obráceným ke stropu. Rachel také zvedla zrak a v duchu prosila, aby dítě přežilo, ačkoli víru v modlitby ztratila už před lety. Něco na tom okamžiku, na nevinnosti v té dětské tváři, v ní znovu zažehlo nepatrnou jiskřičku víry.

Po zbytek dne se všichni pohybovali pomalu a mluvili šeptem. Čekali. Dítě spalo. Rachel vzala do prstů jednu z těch černomodrých bobulí, kterou Máma B do léku nevmíchala, převalovala ji mezi palcem a ukazováčkem a dávala si dobrý pozor, aby ji nerozmáčkla.

4

DÍTĚ PŘEŽILO. Po dni horečnatého spánku se chlapec probudil s úsměvem, který rozpraskal zaschlou bylinnou směs na jeho rtech. Všichni v domě si dopřáli kratičkou chvíli radosti – vzali někoho dalšího za loket nebo zvedli zrak k nebi v díkůvzdání. Matka dítě držela v náručí a tiše plakala do tmavých kučer na jeho hlavě. Když se na ně Rachel dívala, připadalo jí, jako by z ní spadla nějaká tíha. Kolo se rozlomilo. Nekonečný rytmus sezón sázení a sklizně a dalšího sázení – cyklus drsného života a brzké smrti – to všechno ztratilo svou moc. Na přežití dítěte nebylo nic jistého, ale ani nic nemožného. Věci nebyly tak pevně dané, jak se dřív zdálo.

Rachel a Máma B se vydaly do Bridgetownu. Když překročily hranice staré tabákové plantáže, malé svatyně Mámy B, zmocnila se Rachel tíseň. Cesta do Bridgetownu ji povede zpět k Providence. Pátrají po ní? Poslali psy, aby sledovali její pach? Ale pak ji pohltily chladné stíny lesa a ona si připadala ne snad v bezpečí, ale skrytá. Chráněná před odhalujícím slunečním žárem.

Lesní stezka vedla kolem útesů. Rachel moře neviděla, avšak slyšela, jak se tiše rozbíjí o skaliska dole. Když si razily cestu podrostem, šla Máma B v čele. Příliš spolu nemluvily, ale ticho mezi nimi bylo přátelské. Nemoc dítěte je sblížila. Rachel ve starší ženě poznávala nekonečnou schopnost lásky, jakou kdysi mívala taky, velmi dávno. Ale Máma B v sobě měla zároveň ocel, tichou sílu, kterou Rachel obdivovala. Měla v sobě tvrdost přeživších, ale také pomáhala přežít jiným. Pro Rachel, která se snažila naučit, aby méně milovala, méně pomáhala, uzavírala se před lidmi, toto rozšířené přežití představovalo naději. Že existuje i jiný způsob.

Odbočily do vnitrozemí a stále pod ochranou stromů se vydaly do kopců. Stezka se začala rozšiřovat, větve kolem ní odsekali, aby lidé mohli snadno procházet, a po obou stranách stromy vrůstaly jeden do druhého a proplétaly se v hradbu. Jak les ustupoval, Rachelin strach narůstal. Nyní kráčely v jasném slunečním svitu a Rachel každou chvíli zahlédla, jak se mezi stromy něco pohybuje, nebo slyšela zvuky šepotajících listů. V jednom hrůzném okamžiku si představila, jak se na ni ze stínů vrhá její někdejší pán. Mělce, roztřeseně dýchala, snažila se uklidnit, pokoušela se setřást pocit, že ji někdo pozoruje. Jediné oči, které se na ně upíraly, však byly oči osamělého luňáka, uhnízděného ve větvích na kraji cesty, který za nimi otáčel hlavu, když ho míjely.

Rachel a Máma B došly na vrchol kopce a v tu chvíli stromy docela náhle zmizely. Pod nimi se táhla pole cukrové třtiny, která v ploché krajině vypadala jako vyrážka. Žádný kousek země nezůstal ušetřen – všechna byla donucena podřídit se a produkovat. Třtina byla projevem nadvlády bílých pánů nad ostrovem. Z pohledu na plantáže se Rachel hrůzou zvedl žaludek.

„Co dyž nás uviděj?“ zašeptala.

„Je to možný,“ připustila Máma B. „Ale todle je nejkratší cesta do Bridgetownu. Esli tam chceš jít, musíš se vydat po týdle cestě a nezbejvá ti, než se s tim nebezpečim smířit.“

Když se Rachel dívala na třtinová pole a představovala si, jak se k ní sjíždějí bílí muži na koních, aby ji na provaze odvlekli zpátky na Providence, vzedmulo se v ní ještě něco jiného. Do jejího strachu se vmísila jakási touha, svírala jí srdce, táhla ji zpátky na její starou plantáž. Zpátky k tomu, co důvěrně znala, a k zemi, v níž ležela těla Samuela, Kitty a toho mrtvě narozeného dítěte. V jejich kostech byla jistota, na rozdíl od širého neznáma, které leželo před ní. Celé tělo ji rozbolelo únavou. Znovu ucítila, jak je maličká – zmocnil se jí pocit, že není nic, nemá nic kromě pohřbených těl svých mrtvých dětí. Všechno ostatní, co ztratila, je ztracené navždy.

Rachel otočila hlavu. Máma B se na ni dívala, bez netrpělivosti či očekávání. Nyní nevydávala žádné rozkazy; Rachel věděla, že kdyby se chtěla vrátit, vyhověla by jí. A přece něco ve tváři Mámy B, nehybné jako kámen, ale zvrásnělé laskavostí, dodalo Rachel sílu, kterou potřebovala. Nadechla se, ucítila, jak se jí rozšiřuje hruď. Udělala krok, pak další, a nakonec vyrazily dál.

Sešly dolů po holém úbočí a držely se cesty mezi plantážemi. Na obou stranách trůnily velké domy a sledovaly dělníky na polích. Bylo tam jen málo stínu a dopolední slunce pronikavě žhnulo. Tahle místa byla uzpůsobená pro dohled a Rachel připadalo, že je sledována. Držela hlavu sklopenou, ruce zkřížené na hrudi, dělala se tak malá, jak jen mohla.

Ti už-ne-otroci obdělávali třtinu. Rachel se zadívala na muže, který procházel kolem s kbelíkem na hlavě – byl tak blízko, že se odér čerstvých výkalů táhl až na cestu a jí se z něj chtělo zvracet. Ten pach znala. Věděla, jaký je to pocit, kráčet mezi poli s exkrementy na hlavě.

Když šly kolem, dělníci se po nich občas ohlíželi, oči měli skelné vyčerpáním. Většina ani nevzhlédla. Bylo tam tolik polí a tolik tváří, že všechny začínaly splývat. Záchvěv hrůzy, který pocítila, kdykoli se někdo podíval jejich směrem, se otupil v matný šum tichého děsu v pozadí. Připadala si téměř smířená s osudem. Jestli ji zahlédne někdo, koho zná – někdo, kdo zakřičí, co je zač, uprchlice –, tak budiž. Umře. Do té doby může jenom jít dál, tupě hledět na cestu před sebou a nechat ty jednotvárné výjevy, ať se míhají v koutcích jejího zorného pole.

Krátce před polednem, v nepolevujícím slunečním žáru, zvolnila Máma B krok. Rachel vyschlo v ústech, v hlavě jí bušilo. Ostrov jí připadal obrovský – nekonečné řady třtiny a stěna modrého bezmračného nebe.

„Musíme si voddechnout,“ prohlásila Máma B.

Rachel se podívala na cestu před nimi. I ta byla nekonečná, vmáčknutá mezi pole a nebe, a v dálce se zužovala do jediné tečky. „Jak je to do Bridgetownu eště daleko?“

Máma B zamžourala do dálky. „Asi tak tři hodiny. Ale pude to rychlejš, dyž se na chvilku dostanem z toho sluníčka.“

Máma B sešla ze silnice směrem k nejbližšímu poli. S bezstarostnou lhostejností vůči hranicím plantáže proklouzla pod tenkým plotem. Rachel čekala, že se ozve výkřik předáka nebo dozorce, ale nic takového se nestalo. Dělníci si Mámy B nevšímali a ta šla dál po okraji pole ke kamenným stavbám na konci plantáže. Starší žena se musela otočit a netrpělivě mávnout, aby se Rachel přiměla ji následovat.

Když došly k těm budovám, Máma B se posadila a gestem Rachel naznačila, že má udělat totéž. Slunce bylo přímo v nadhlavníku a ony si musely přitáhnout nohy k hrudi, aby zůstaly celé ve stínu, ale bylo tam výrazně chladněji, přestože jim z kamene do zad sálalo teplo nashromážděné během dne.

„Batšebo.“

Máma B vzhlédla od jídla. „Tamerláne.“

Muž se usmál a jizva se mu zkroutila k uchu. Máma B se smíchem vyskočila a ti dva se objali.

„Rachel.“ Máma B muže pustila a obrátila se k ní. „Todlecto je Tamerlán. Muj bratr.“

Navzdory jejich kůži – Máma B ji měla hladkou, zatímco tu Tamerlánovu brázdily hluboké vrásky –, když stáli vedle sebe, Rachel zahlédla jistou podobu.

„Zdravíčko, Rachel,“ řekl Tamerlán. „Co vás dvě přivádí do těchdle končin?“

Table of Contents

Barbados

1

2

3

4