Hartwig Hausdorf

ZMIZELÍ

LOGO ZÁHADY

Hartwig Hausdorf

ZMIZELÍ

EUROMEDIA GROUP

Hartwig Hausdorf

VERSCHOLLEN

Copyright © 2022 by Ancient Mail Verlag Werner Betz

Alle Rechte vorbehalten

www.ancientmail.de

Translation © 2024 by Vladimír Čadský

ISBN 978-80-242-9731-6

Obsah

Úvod:

1. Zase zpátky, takže ne tak docela pryč

2. Osudy objevitelů

3. Politické a jiné důvody

4. Příběhy ze záhadného trojúhelníku

5. Osudné hory

6. „Lost in Duty“

7. Tichá voda, bouřlivé moře

8. Stopy do nicoty

9. Společná cest do neznáma

10. Quo vadis?

Dodatek

Úvod:

Pár slov mým čtenářům

„Now the years are rolling by me,

they are rocking evenly,

I am older than I once was,

younger than I’ll be, that’s not unusual.

No it isn’t strange, after changes

upon changes we are more or less the same,

after changes we are more or less the same.

„The Boxer“ (words and music by Paul Simon)

Milé čtenářky, milí čtenáři,

jak ten čas utíká. V době, kdy se tato kniha dostává na trh a vy, moje milé čtenářky a milí čtenáři, držíte v rukou moje 34. dílo, uplynulo již třicet let od chvíle, kdy jsem přenesl na papír úplně první řádku své první knihy. Pro všechny, kdo tehdy ještě nepatřili k mým věrným čtenářům – nebo ještě nebyli ani na světě –, zde jen uvedu, že šlo o knihu Bílá pyramida, která se tehdy dlouho hřála na výsluní zájmu čtenářů. Moje prvotina vyšla nejen v mnoha jazycích po celém světě, ale i v německém jazykovém prostoru zažívala úspěch během celých 19 let.

Během těch třiceti let jsem se již nejednou zamýšlel nad otázkou – a také někteří čtenáři se na mě obraceli s podobně znějícím dotazem –, jestli je vůbec stále ještě dost námětů pro další, nové knižní projekty. Ale buďte bez obav. Zejména na takových polích, které zorávám se svými váženými autorskými kolegy, je nebezpečí, že mi jednoho dne dojde látka, rovno nule. Záhadné skutečnosti mezi nebem a zemí, které zcela převracejí náš tradiční obraz světa, tak rychle nedojdou. A to i přesto, že jsou z leckteré strany až příliš rychle odkazovány do říše bajek, je popírána jejich existence anebo jsou prohlašovány za dávno vyřešené. Nezřídka proto, že železná zásada „Proč nemůže existovat to, co existovat nesmí“ bohužel až příliš často blokuje studium témat hraničních věd.

Abyste mě nechápali špatně: Já sám pokládám určitý základní skeptický postoj za případný. Touto knihou, kterou jsem věnoval záhadnému zmizení nesčetných lidí od nejdávnějších dob po současnost, se tato zdravá a naprosto vhodná skepse vine jako červená nit. Bohužel totiž kolují i historky, jejichž pravdivost důkladnému prozkoumání neodolá. A bezpochyby i u leckterého případu, pro který se dosud nepodařilo najít „přirozené“ vysvětlení, nadejde jednou den, kdy zcela jasně uvidíme jeho skutečné příčiny.

A přesto existuje onen hluboce znepokojivý zbytek nevysvětlitelných případů, které nás přivádějí na okraj toho, co jsme schopni svým tolikrát povolávaným „zdravým lidským rozumem“ pochopit. A tak si budeme ještě dlouho hlavu lámat nad tím, co všechno se může stát v rozlehlých luzích, které se rozkládají za těsným systémem souřadnic našeho chápání.

Určitě to nebude nudné. Mohu vám s dobrým svědomím slíbit, že to se hned tak nezmění. A popřát vám nyní spoustu napětí při čtení této knihy!

1. Zase zpátky, takže ne tak docela pryč

O šťastném návratu a pochybných případech

Zmizení člověka není v zásadě zas nic tak neobvyklého a počet jeho možných příčin je takřka nedozírný. Téměř příslovečná je banální historka o „starostlivém manželovi“, který vstane ze židle před televizorem a jde si jen do automatu na rohu nebo k nejbližší benzinové pumpě koupit krabičku cigaret. Po měsících marného doufání a čekání přijde znamení, že je naživu – pohlednice z Afriky nebo z Jižní Ameriky, a na první pohled záhadný případ může být škrtnut, alespoň v policejních aktech.

Optimální předpoklady pro zmizení beze stop často poskytují tragické události, především tehdy, kdy už to měl dotyčný beztak v plánu. Jako po pustošivém zemětřesení v Tichém oceánu. Vyvolalo obrovské cunami, které si o Vánocích 2004 vyžádalo na pobřeží jižní Asie více než 300 000 lidských životů. Podle zjištění Spolkového kriminálního úřadu (BKA) ve Wiesbadenu využili četní Němci strašlivou přírodní katastrofu, aby se oficiálně „rozžehnali“ s dosavadní existencí.1

Jejich cíl: nová identita, nový život. Motivy pro takové jednání mají podle vyšetřovatelů BKA nesčetné varianty. Jsou mezi nimi problémy v zaměstnání nebo v rodině, probíhající řízení a s tím související konflikty s justicí, policií nebo finančním úřadem. Stejně jako dluhy nebo naopak perspektiva nečekaného zbohatnutí z životního pojištění.

Aby se předešlo podobným případům, platí v Německu pro případ zmizení přesná zákonná ustanovení. Zákonné předpoklady se pokládají za splněné, když je místo pobytu člověka delší dobu neznámé. Kdo takto zmizí, může být po určité době – normálně deset let od poslední zprávy o něm – po iniciování veřejného vyhlášení úředně prohlášen za mrtvého. Může se postupovat i rychleji; ve zvláštních případech, jako jsou třeba potopení lodi, letecké katastrofy nebo nezvěstnost za války, totiž platí daleko kratší lhůty.2

Pokud jde o „zmizelé“ v souvislosti s katastrofální cunami 26. prosince 2004, pokládají vyšetřovatelé BKA za nepravděpodobné, že tyto osoby natrvalo zmizely, aniž by po sobě zanechaly sledovatelné stopy.1

Kam zmizela Julie?

Pak je také v mezích pravděpodobnosti, že se ten či onen člověk s novou identitou opět zcela nečekaně vynoří ve svém „starém“ životě a postará se o další zmatky.

Ve většině případů to jde dokonce rychleji, protože převážná většina zmizení beze stopy se ve velice krátké době – většinou – šťastně objasní. Jako v případě osmileté Julie z Berlína. Ta se náhle ztratila odpoledne 10. října 2021 na hoře Čerchov, blízko hranice České republiky s Bavorskem. Spolu se svými rodiči, šestiletým bratrem a devítiletým bratrancem byla na dlouhé túře v lesnaté krajině 1042 metrů vysoké hory. Ta je jen dva kilometry od bavorské hranice, nedaleko Waldmünchenu. Rodina vystoupala na Čerchov, děti si pak hrály kousek stranou od dospělých.

Mezi sourozenci a bratrancem došlo evidentně ke sporu, po němž se děti rozdělily. Když se ti tři už neobjevili, zneklidněný otec kolem půl šesté – už se začínalo stmívat – zalarmoval české úřady. Bratra a bratrance se podařilo najít brzy, ale Julia byla i nadále nezvěstná. A to hned po několik dní.

Následovala jedna z největších pátracích akcí v zemi. Od začátku hledání v podvečer 10. října bylo nasazeno 700 pátračů z české i bavorské strany – z řad policie, hasičů, horských záchranářů, pomohly i stovky dobrovolných pomocníků. Území přelétávaly vrtulníky s termokamerami, pátrací psi pročesávali lesnatý areál na zemi. Zachráncům bylo jasné, že nemohou předpokládat, že by osmiletá holčička přežila dvě noci bez úhony. Teploty totiž padaly k nule a takto chladno bylo celé dopoledne, a tak bylo pátrání po Julii od samého začátku závodem s časem. I když dítě mělo teplé oblečení – situace byla z hodiny na hodinu, z noci na noc nebezpečnější.3

Případ naštěstí skončil dobře. Tři dny po zmizení objevil Julii jeden český lesní dělník. Očividně vyčerpanou a podchlazenou dívenku převezli do nemocnice. A k nepopsatelné úlevě všech lidí podílejících se na pátrání mělo dobrodružství dobrý konec.

A současně zase jednou potvrdilo statistiky. Z tisíců osob, které každý rok zmizí, se převážná část po velmi krátké době zase objeví. Pokud se ovšem nestaly obětí trestného činu, a i v takových případech by byla alespoň objasněna příčina zmizení. V pozdějších kapitolách knihy však ještě podrobně doložím, že existují i případy, které nás zavedou až na hranice toho, čemu říkáme „zdravý lidský rozum“.

Momentálně bych však ještě rád zůstal u případů, které skončily – stejně jako případ malé Julie z Berlína – šťastně. Anebo vedou k oprávněným pochybám, jestli se vůbec staly.

Farmář jen tak nezmizí!

Přiznávám: Následující případ, znovu a znovu prezentovaný příslušnou literaturou, mě dlouhou dobu fascinoval. Byl předkládán se spoustou detailů, byla uváděna jména, místa a řada dalších podrobností, takže vznikal dojem, že se události také skutečně staly.

Všechno se točilo kolem farmáře jménem David Lang, který měl žít se svou ženu, devítiletou dcerou Sarah a osmiletým synem Georgem na jedné farmě nedaleko Gallatinu (Sumner County, Tennessee). Odpoledne 23. září 1880 se prý farmář, když odcházel z domu, před očima své rodiny a dvou dalších svědků doslova rozplynul ve vzduchu.

„David Lang právě vyšel z domu, aby z nedaleké ohrady přivedl koně, zatímco soudce Peck a jeho švagr předjeli s jednospřežnou bryčkou. Když šel pan Lang po louce, jeho rodina i návštěvníci ho zcela jasně viděli. Zmizel – ke zděšení rodiny a přátel – bez výstrahy, během jediného okamžiku. Ne že by se, jak je to obvyklé u zjevení, postupně rozplýval. Jeho zmizení se událo náhle. Rodinní příslušníci i návštěvníci běželi k místu, kde David zmizel. Na zemi nebyly žádné díry ani nepravidelnosti a tráva pastviny ani nebyla zdupaná. Nic, naprosto nic neukazovalo na to, co se právě stalo. Lang přestal existovat, přinejmenším na tomto světě, aniž umřel, a to před očima pěti zdravých lidí.

Vyrozuměli šerifa. Brzy se po pastvinách rozeběhli občané z Gallatinu ochotní pomoci a prohledávali každý centimetr půdy. Marně, příroda své tajemství nevydala. Místo, kde byl Lang naposledy viděn, přeměřil zeměměřič, ale nalezl jen pevnou půdu a humus nad silnou vrstvou vápence. V ní nebylo možno dělat žádné díry ani dutiny.“4

A jako by to nestačilo, tajuplný případ měl po nějaké době ještě záhadnější pokračování.

„O pár měsíců později si obě děti hrály na místě, kde zmizel jejich otec. Najednou si tam všimli kruhové plochy o průměru asi 50 metrů, která byla lemována žlutohnědou a uschlou trávou. Dívka z náhlého popudu otce zavolala. Děti později vyprávěly, že poté zaslechly volání o pomoc. To však pak bylo stále slabší, až umlklo docela.“4

Zní to neuvěřitelně napínavě, to bez debat. Přímo to vybízelo ke spekulacím, co se se statečným venkovanem mohlo během jediného okamžiku stát. Spolkla ho „jiná realita“, nebo se docela spontánně přesunul v prostoru a čase.4

Realita vypadá (bohužel) poněkud střízlivěji. Uvedené městečko Gallatin v Sumner County skutečně existuje a leží asi 50 kilometrů severovýchodně od Nashvilu, hlavního města amerického sátu Tennessee, nedaleko hranic se sousedním státem Kentucky.

Nešťastní nosiči věder

Z rešerší k případu však vyplynulo, že v tu dobu – v poslední čtvrtině 19. století – v Sumner City nikdy žádný David Lang nežil. Údajně je celá tato pověst založena na fiktivním příběhu, který zapsal jeden z občanů Gallatinu, jistý Joe Mulhatten.5 Ale to už příběh muže, který zmizel před očima několika svědků, dobyl příslušnou literaturu a fascinoval generace čtenářů.6, 7, 8

Podobně senzačně vypadal případ jedenáctiletého Olivera Larche ze South Bendu v Indianě. Ten údajně zmizel na Štědrý večer roku 1889, když šel ke studni pro vodu. Rodina měla v domě hosty, a všichni slyšeli chlapcovo volání o pomoc, to však najednou ustalo.

Když se vyřítili z domu, viděli už jen chlapcovy stopy ve sněhu, ty však náhle končily.

S poslušným nosičem vody se nicméně setkáme ještě v několika dalších variantách. Oliver Larch se časem změní na Olivera Thomase, taktéž jedenáctiletého. A ten byl přesně o dvacet let později, na Štědrý večer 1909, rovněž pověřen očividně velice nebezpečným úkolem: donést vodu ze studně. Ani jemu nebylo dopřáno ke studni dojít. Zní to podivně povědomě. Stopy jeho nohou v čerstvě napadaném sněhu končily náhle v polovině cesty za životodárnou tekutinou…

Třetí do počtu nešťastných nosičů věder – přesně vzato byl první, protože na něj „přišla řada“ dobrých deset let před prvním popsaným případem – byl 16letý farmářský synek Charles Ashmore. Ten měl v době svého zmizení 9. listopadu 1878 žít s rodiči a dvěma dospělými sestrami na farmě nedaleko města Quincy v Illinois. Také toto město existuje a leží na Mississippi, která zde tvoří hranici se sousedním státem Missouri.

Charles Ashmore prý onoho listopadového večera vyšel v 21 hodin z domu, aby ze studně nedaleko bydliště načerpal vodu. Když se po nějaké době stále ještě nevracel, začali si rodiče dělat vážné starosti. Otec zapálil lucernu a spolu s Marthou, jednou z dcer, se vydal ven ke studni, aby se po synovi podíval. A dál už to důvěrně známe: Také Charlesovy stopy byly v novém sněhu jasně patrné, když tu náhle končily.

Zde jde jednoznačně o nejstarší ze tří těchto historek a já mám za to, že neustále se vracející topos s náhle končícími stopami ve sněhu se do dalších povídání jednoduše „převtělil“ – dnes bychom příběhy označili za „městské legendy“.

Zbytek historie stačí rychle převyprávět, s jednotlivými prvky jsme se už setkali na jiných místech. Když noční pátrání otce a dcery nepřineslo žádné výsledky, sháňka pokračovala i druhý den ráno. K těžce zkoušeným Ashmorovým se přidali sousedé a přátelé a všichni pročesávali blízké i vzdálené okolí farmy. Přesto žádnou stopu po zmizelém mládenci nenašli.

O několik dní později matka tvrdila, že velice blízko studny slyšela hlas ztraceného syna. Prý ho slyšely volat i obě dcery a sousedé Ashmorových. Podobně jako v již citovaném „případu“ bez stop zmizelého Davida Langa z Gallatinu, měla i tato volání s časem postupně slábnout.

Jeden kolega autor, který takové případy s oblibou interpretuje jako „přemístění v prostoru a v čase“, z toho vyvozoval, že Charles se postupně smiřoval se svým novým a neuvěřitelným osudem: „Nějakým nevysvětlitelným způsobem mu byl znemožněn návrat do současnosti.“9

Elmer H. Robertson

Vídeňský univerzitní profesor Hans Biedermann (narozen 1930) rád předkládal studentům na přednáškách, které se zabývaly kritikou poznání, tento dramatický příběh. Šlo v něm o záhadné zmizení jistého Elmera H. Robertsona – a to rovnou ze hřbetu jeho koně! To všechno se odehrálo před vyděšenými zraky několika přátel, kteří toho krásného sobotního odpoledne v létě 1930 podnikli spolu s Elmerem vyjížďku. Případem se podrobně zabývali dva reportéři z deníku „Kansas City Herald and Monitor“ a ve vydání z 22. srpna 1930 ho prezentovali čtenářům.

Po převyprávění příběhu se profesor studentů zeptal, jestli by ve světle všech podrobně vylíčených faktů byli schopni podat alespoň zčásti logické vysvětlení tohoto opravdu neuvěřitelného dění.

Jeho posluchači reagovali stejně promptně jako nadšeně. Tu padaly otázky, jestli se tento Elmer H. Robertson ještě někdy objevil, nebo jestli zmizel definitivně. A jak na náhlé zmizení jezdce reagoval kůň? Když celá diskuse nabrala právě tento směr, přišel profesor ještě s jednou – naprosto neočekávanou – informací: Žádné noviny jménem „Kansas City Herald and Monitor“ neexistují, stejně jako nikdy nežil žádný Elmer H. Robertson. A ten se samozřejmě neztratil. Celou historku si jen vymyslel profesor Biedermann, aby otestoval důvěřivost svých studentů.10

Profesor tak chtěl ukázat jedno: překvapivou skutečnost, že často bez ptaní přijmeme, co se nám se zdáním autority a s množstvím vážně nezpochybňovaných detailů předestře. „I want to believe“, „Chci věřit“, stálo na jednom z plakátů visících v bytě agenta FBI Foxe Muldera v kultovnm seriálu „Akta X“. Neuvěřitelnost nějaké historky tak není na překážku jejímu akceptování.

A stejnému účelu odpovídají i tři historky o mládencích, kteří měli zmizet z našeho časoprostorového kontinua při triviální činnosti přinášení vody. Pozornému a kritickému čtenáři neunikne společný prvek – stopy ve sněhu –, který historky odhaluje jako fake.

Ale žádné strachy: Navzdory několika „falešným pěťákům“ není všechno záhadné a nevysvětlitelné bluf a vymyšlený podvod. Naopak, zůstává ještě pěkná nadílka těžko popiratelných skutečností, které náš tradiční, v racionalismu ukotvený obraz světa nedovede ani v náznacích vysvětlit. Existují pravé, skutečně nevysvětlitelné případy, ve kterých stopy zmizelých náhle skončily z jednoho kroku na druhý.

Než se vrhnu na události zmizení beze stop, jež by mohly být autentičtější, nemohu pominout jeden mysteriózní případ, u něhož se otázka, zda jde o mytologii, anebo pravdu, nedá tak snadno zodpovědět jako u mladých nosičů vody.

Tajemstvím opředený Hanging Rock

Mohutně a hrozivě trůní vpravdě „pravěký“ vulkanický masiv jako nedobytná pevnost nad svým okolím. Tato skalní formace, označovaná jako Hanging Rock, se již miliony let tyčí do výšky 150 metrů nad jinak plochou rovinou krajiny v okolí Melbourne, hlavního města australského svazového státu Victoria. Geologicky neobvyklou skalní formaci tvoří skutečný labyrint z podivně křehce balancujících skalních bloků a monolitů. Místo bylo již na přelomu 19. a 20. století oblíbeným výletním cílem, a tak byl nedaleko formace zřízen malý prostor pro pikniky s kamennými stoly a jednoduchým sanitárním vybavením.

Popsaný Hanging Rock je také ústředním bodem nanejvýš záhadného příběhu, podle něhož zde naprosto beze stopy zmizely tři osoby. Kauza má dnes už pevné místo v australském kolektivním podvědomí. Z folkloru lidí z „Down Under“ si ji už nelze odmyslet. Odehrály se však události skutečně tak, jak níže shrnujeme? Nebo jsou jednoduše vymyšlené? Je na nich, tak jako v tolika příbězích, pověstné „zrnko pravdy“?

Den svatého Valentina přinesl lidem v okolí Melbourne zářivé, slunečné letní ráno – jak víme, na jižní polokouli jsou roční období opačně. Tak bylo i ve vesnici Woodend, kde stála dívčí škola nazvaná Appleyard College. V oblasti anglického vlivu má den svatého Valentina již dlouhou tradici: V mateřské zemi, v Anglii, by 14. únor již od konce 14. století pokládán za velký svátek mládeže a zamilovaných.2 Toho dne podnikala Appleyard College obvyklý výroční školní výlet do blízkého okolí Woodendu. A tak také 14. února 1900 vyrazila skupina žaček se svými učiteli na piknik pořádaný ve stínu Hanging Rocku.

Skupinu dívek tvořilo 19 školaček, vesměs starších deseti let, dále učitelky Greta McGrawová a Diane de Poitiers, a také kočí Ben Hussey. Kolem poledne dorazili na místo a hned začali s přípravou pikniku. A nebyli tu sami. Hned vedle se totiž usadila další skupina výletníků, kterou tvořili plukovník Fitzhubert a jeho žena, a spolu s nimi synovec Michael Fitzhubert, který přijel z Anglie na návštěvu, a podkoní Albert Crundall.

Bylo asi pět hodin odpoledne, když tři starší žákyně požádaly madame de Poitiers o dovolení, jestli by mohly jít Hanging Rock prozkoumat. Dívky Irma, Miranda a Marion, všechny tři sedmnáctileté, platily za rozumné a zodpovědné dospívající. Jim a 14leté Edith bylo nakonec dovoleno jít, ale dostaly na cestu radu, aby nelezly moc vysoko, a hlavně aby dávaly pozor na jedovaté tvory. Australský outback je bohatý na jedy a ostny a jsou zde domovem ti nejnebezpečnější hadi na světě.

Když čtveřice děvčat vyrazila, ostatní, kteří zůstali, ke svému údivu zjistili, že se jejich hodinky zastavily už v poledne, tedy přesně v době, kdy se sešli na piknik. O necelou půlhodinu později čtyři mladé dámy zmizely z dohledu. Krátce předtím je ještě uviděli Michael Fitzhubert a podkoní Albert Crundall, kteří seděli u potoka pod skalami.

Hysterický návrat

Kolem půl páté odpoledne chtěli madame de Poitiers a kočí Ben Hussey zase shromáždit všechny žákyně, aby se s nimi vydali zpátky ke „college“. Při tom si všimli, že chybí i druhá vyučující, Greta McCrawová. Mysleli si, že se spontánně vydala za dívkami na Hanging Rock a ani se nerozloučila.

Plukovník Fitzhubert a jeho lidé byli tou dobou už doma. Diane de Poitiers tak spolu s kočím a zbývajícími žačkami zorganizovala první pátrání, během něhož našli stopy zohýbaných rostlin, které vedly až k jižní straně Hanging Rocku. Pak se ale stopa v kamenitém terénu ztratila.

Hledali zoufale dál, až se po hodině pátrání z houštiny na jižní straně skály vypotácela 14letá Edith. Hystericky křičela, ale nebyla schopná ostatním říci, co se stalo. Po dívkách Irmě, Mirandě a Marion a po Gretě McCraw, druhé učitelce, stále nebylo ani stopy. A tak učitelce a zbývajícím žákyním nezbývalo nic jiného než nastoupit cestu k domovu. Mezitím totiž přišla noc.

Druhého dne byla spuštěna široce založená pátrací akce, jíž se účastnilo i mnoho dobrovolných pomocníků. Lékař mezitím důkladně vyšetřil Edith, která se jako jediná vrátila. Zjistil četné pohmožděniny a lehký otřes mozku. Když se jí ptali na události, vzpomněla si, že během návratu zahlédla Mrs. McCrawovou, která působila zmateně a napůl svlečená běžela k Hanging Rocku.

Když ani další pátrání nic nepřineslo, povolala policie domorodého stopaře s bladhoundem. Nasadili ho na stopu paní McCrawové a pes ji evidentně sledoval až do skal. Potom zůstal najednou s kňučením a zježenou srstí stát v poloviční výšce před skalní plošinou. Když se žádné další stopy neobjevily, policie pátrání přerušila.

Úřady byly pevně přesvědčeny, že nezvěstné by stejně nemohly v buši tak dlouhou dobu přežít.

Následující den – byl to pátek, tedy pátý den po zmizení děvčat a jejich učitelky – bylo pátrání soukromými silami obnoveno. Na vlastní pěst se do buše vydali Michael Fitzhubert a Albert Crundall. Když do večera nenarazili na žádnou stopu, Michael se rozhodl, že stráví o samotě noc na Hanging Rocku. Podkoní odjel zpátky domů, aby zpravil plukovníka Fitzhuberta o tom, kde zůstal jeho synovec. Ale jakmile nastal další den, vydal se opět do skal a sledoval Michaelovu stopu.

Ztráta paměti

Našel ho podchlazeného, v bezvědomí a s vykloubenými údy. V kapse měl spěšně popsaný lístek. Z naprosto nesouvislého textu Crundall usoudil, že důstojníkův synovec něco na skále našel. Jeden z následujících dnů, v neděli, se v pátrání pokračovalo – a při něm narazili zcela překvapivě na 17letou Irmu. Stejně jako o den dříve Michael Fitzhubert, byla i ona v bezvědomí, ale žila. Po celém těle měla podlitiny a malé řezy. Nehty na rukou měla ulámané a zatržené, jinak vypadala nezraněná. Nahé nohy byly čisté a nezraněné, ale chyběl její korzet. Jak se ukázalo později, sexuálně zneužita nebyla. Když se probrala z bezvědomí, nemohla si na nic vzpomenout.

Ani později Irma nedokázala říci, co se toho dne na Hanging Rocku stalo. Její spolužačky Mirandu a Marion ani paní učitelku McCrawovou se nepodařilo nikdy najít. O několik měsíců později se k osudné skále vydala ředitelka ústavu, která trpěla trýznivými výčitkami. Tam spáchala sebevraždu. Její mrtvolu našli pod skalním výběžkem.

Záhada trojice žen, které na Hanging Rocku beze stopy zmizely, sice vyvolala nekonečné spekulace, ale dodnes nebyla vyřešena. Kdyby žákyně a jejich učitelka jednoduše spadly a zabily se, pak by bývaly musely být v průběhu pátrací akce nalezeny jejich mrtvoly. Nebo alespoň kostry, protože zvířata v Down Under se velice rychle postarají o odstranění mrtvých těl. Nevysvětlitelný případ tak vyvolal příval zčásti opravdu „exotických“ vysvětlení.

Tak například se tvrdilo, že dívky a jejich učitelku unesli mimozemšťané. Mohla snad přítomnost UFO za to, že se po příchodu na piknikové místo hodinky všech přítomných zastavily, jako by dostaly tajné znamení? Pomysleme na 14letou Edith, která se vrátila z buše hystericky křičíc. Když, jak si později vzpomněla, potkala Mrs. McCrawovou, viděla zároveň podivný růžovočervený mrak.

Jiné neméně „exotické“ spekulace se točí kolem možnosti, že na Hanging Rocku došlo k nějakému druhu časového přesunu. Skála jako tajuplná „brána do jiných světů a časů“? Ženy by tak byly přeneseny do minulosti nebo do budoucnosti. Nebo do cizího paralelního vesmíru, jehož existenci dnes někteří fyzikové pokládají za možnou.

Anebo byl za vším zločin? Objevila se třeba teorie, že Michael Fitzhubert, který přijel z Velké Británie na návštěvu strýce, měl spolu s podkoním Albertem Crundallem zločinecké sklony. Dvojice zabila učitelku McCrawovou a znásilnila školačky. Marion a Miranda pak na svá těžká zranění zemřely, nebo byly kvůli zamaskování zločinu také zabity. Irma tomuto osudu nějak unikla a mohla být zachráněna. Pokud by šlo o sexuální motiv, pak by pobyt mladého Fitzhuberta v Austrálii, která tehdy ještě byla britskou kolonií, představoval indicii, jež by ukazovala rozhodujícím směrem. Mladý muž byl podle této teorie ze své domoviny z podobných důvodů odstraněn, aby nebyl na očích, a poslán co možná nejdál.10

Básnická licence, nebo pravda?

Tato teorie nicméně naráží na dvojí překážku. Zaprvé lékařské vyšetření zjistilo, že Irma nebyla sexuálně zneužita. A je zde ještě jeden závažnější argument: Děvče bylo nalezeno v rámci pátrání, jež bylo obnoveno z iniciativy Michaela Fitzhuberta a Alberta Crundalla.

Co se tedy onoho 14. února 1900 na svazích pochmurného horského masivu v jihovýchodní Austrálii opravdu stalo? Měly se zde k dílu kriminální živly, paranormální síly nebo ti pověstní mimozemšťané? Má drama reálný základ – nebo je to jen čirá fikce?

Musím čestně přiznat, že na tuto otázku nelze definitivně odpovědět tak jednoduše, jako tomu bylo u tří mladíků, kteří údajně zmizeli, když šli pro vodu. Četné prvky příběhu pocházejí z románu „Picnic and Hanging Rock“ autorky Joan Lindseyové (1896–1984) z roku 1967.11 Ačkoli jde o román, autorka očividně doufala, že čtenáře přesvědčí o reálnosti jeho základu. V každém případě je na konci knihy dlouhá citace se základními prvky děje, jež byla údajně převzata z jedněch melbournských novin.

Všechna uvedená místa skutečně existují, včetně dívčího internátu v obci Woodend. Poněkud stranou od obce měli koloniál dva bratři s příjmením Hussey. A v době kolem přelomu století tam praktikoval lékař jménem MacKenzie – v románu vyšetřil Irmu právě on.

Podle populární románové předlohy byl v roce 1975 natočen velmi ceněný film s názvem Piknik na svatého Valentýna. Roli podkoního Alberta Crundalla ztvárnil známý herec John Jarratt. Ten se počátkem 21. století stal velmi populárním díky roli Terryho Dodge v legendárním australském seriálovém dramatu McLeodovy dcery (2001–2009).

Pět let po zfilmování románu vydala roku 1980 Yvonne Rousseauová, editorka a autorka krátkých povídek z Melbourne, populárně naučnou knihu o možných teoriích souvisejících se záhadami Hanging Rocku.12 Yvonne Russeauová nejen četla román Lindsayové, ale navštívila i samotné dějiště událostí. Fundovanými rešeršemi objevila v románu několik chyb, v kontaktu s Joan Lindsayovou však nebyla. „Spolupráce“ se rozvinula až po její smrti, ale o tom trochu podrobněji dále.

Pávě pro tyto chyby a rozpory není snadné vážně se zabývat reálným pozadím těchto skutečností. Tak například den svatého Valentýna v roce 1900 nepřipadl na sobotu, ale na středu. A internát ve Woodendu byl založen teprve v roce 1910 a roku 1919 se přemístil do uvedené obce. Takže „totální ztrátu“ dvou žákyň a jedné učitelky nemohla oplakávat právě tato škola. Rešerše rovněž neobjevily v novinách z Mebourne ani z okolí žádné zprávy o osobách, které by se beze stop ztratily v Hanging Rocku.

Ještě za jejího života se Joan Lindsayové ptal jeden melbournský deník: „Je (román) Piknik skutečnost, nebo fikce?“ Mrs. Lindsayová na to poněkud šalamounsky řekla, že nemůže otázku zodpovědět, „neboť básnická licence a pravda jsou spolu až příliš těsně propojeny“.10

Posmrtné doplňky

Joan Lindsayová zemřela v roce 1984 ve věku 88 let, ale zanechala potomstvu několik spektakulárních poselství. Ve svém testamentu totiž stanovila, že 18. kapitola, která původně v románu nebyla a která má přinést „objasnění“ záhady, smí být vydána až po její smrti.

Kapitola, doplněná komentářem již zmíněné editorky Yvonne Rousseauové, byla předložena čtenářům na den svatého Valentýna 1987, tedy přesně dvacet let po vydání románu Lindsayové.15 To, co se tam bylo možno dočíst, potěšilo nejvíce zastánce „exotických“ teorií.

V této poslední kapitole se dívky noří stále hlouběji do útrob masivu. Poté, co se stejně jako jejich učitelka zbavily korzetů, začínají se v nehybném vzduchu vznášet. Vytvoří se „díra v prostoru“, která je stabilní jako koule a průhledná jako mýdlová bublina. Otvor, kterým lze snadno projít (…). Mrs. McCrawovová děvčatům navrhla, aby se změnily na „malá zvířátka“ a prošly průrvou ve skále. Miranda a Marion šly za ní. Když pak přišla řada na Irmu, utrhl se nečekaně velký balvan a zatarasil vchod. Plačící dívka zoufale bušila do překážky, až si lehce poranila ruce. Navzdory intenzivnímu pátrání ji našli až za týden – ale na události si nepamatovala.13

„Si non è vero, è bon trovato“ – „jestliže to není pravda, pak je to dobře vymyšleno“. Možná nakonec není ani tak důležité, jestli líčení odpovídá skutečnosti. Ani já se zde nechci k ničemu zavazovat. Vylíčené události totiž už dávno zaujaly pevné místo v moderní mytologii, a především v sebereflexi lidí na australském kontinentu. Bez tajemství souvisejícího s hrozivým Hanging Rockem si dnes už nelze australský folklor představit.

V dalších kapitolách se budu zabývat případy zmizení beze stop, jež jsou doložena nad jakoukoli pochybnost, a nebudu se již ztrácet v šedé zóně mezi fakty a fikcí. Když se k jejich vysvětlení ani nemusíme nutit do „exotických“ teorií…

2. Osudy objevitelů

Zmizelí v divočině

Excentrik a dezertér

Výprava do divočiny

Přerušení

Cesta bez návratu

Národní hrdina

Bílí indiáni