Přeložila Viktorie Košnarová

THE WHISPERS

Copyright © 2023 Ashley Audrain Creative Inc.

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2024

ISBN 978-80-242-9732-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

Epilog

Poděkování

Všem mámám visícím na vlásku.

A těm, které se zoufale pokoušejí se jimi stát.

V manželství i jako matka jsem nejvíc vnímala,

že život ženy a život feministky jsou dvě naprosto

odlišné věci.

– Rachel Cusková v rozhovoru pro

The Globe and Mail, Toronto, 2012

Zvedne dva prsty k nosu a cítí matku dítěte. V šeru kuchyně se mu rozšíří oči. Hodiny na sporáku ukazují 23.56. Jeho hrudník. Je tak stažený. Má srdeční záchvat? Takhle se projevuje infarkt? Musí se hýbat. Přechází po bílých dubových prknech a dotýká se věcí, páčky toustovače, nerezové kliky lednice, měknoucích vonících banánů v míse na ovoce. Hledá známé věci jako oporu. Aby ho vrátily na místo.

Sprcha. Měl by se osprchovat. Vyšplhá do schodů jako batole.

Schválně se na sebe nepodívá do zrcadla v koupelně.

Pálí ho pokožka. Drhne se.

Zdá se mu, že slyší sirény. Jsou to sirény?

Otočí kohoutkem sprchy a poslouchá. Nic.

Postel, měl by být v posteli. Tam by byl, kdyby se nic nestalo. Kdyby to byla jen obyčejná červnová středa. Osuší se a pověsí ručník na háček na dveřích, kde vždycky visí. Pohraje si se záhyby froté, jako by upravoval výlohu v obchodním domě. Ruce se mu třesou neznámým strachem.

Jeho telefon. Krade se tmavým domem a pátrá po něm. Lavice v předsíni, police v kuchyni, stolek u schodů. Kapsa u kabátu, tam je. Leží na zemi u zadních dveří, kde ho upustil, když vešel do domu. Na vratkých nohou dojde s telefonem zpět nahoru a před dveřmi do ložnice se zastaví.

Tam nemůže jít.

Bude spát v pokoji pro hosty. Lehne si na manželskou postel a všimne si, s jakou péčí je ustlaná. Telefon položí vedle sebe. Cítí naléhavou potřebu jí zavolat.

Co by jí řekl? Že se mu stýská? Že ji potřebuje?

Na to je pozdě.

Stejně se na telefon pořád dívá, představuje si, že slyší vyzváněcí tón a čeká, až ho zvedne. A pak zavře oči a zase vidí to dítě.

O něco později cítí, že se třese matrace. Kdosi si k němu lehl. Čeká, až se ho ten někdo dotkne. Ale ne, jsou to vibrace. A pak znovu. A znovu. Pokojem pronikne paprsek oranžového světla. Přejede palcem po matném odrazu své tváře na obrazovce telefonu a zvedne ho.

Bolestný tón v jejím hlase. Už ho slyšel.

„Stalo se něco strašného,“ říká.

Září

Zadní dvorek u Loverlyových

Na tom, jak dospělí ve středních letech předstírají přátelství, zatímco ve skutečnosti se na zadním dvorku domu nejbohatších lidí v ulici poměřují, je něco zvířecího. Dav se shlukuje kolem těch nejatraktivnějších. Jsou tu kvůli sousedskému rodinnému odpoledni, kvůli dětem, které hrají svoji paralelní hru. Jenže muži si obuli pěkné boty a ženy si vzaly doplňky, které se na dětské hřiště nehodí, a všichni mluví uhlazeně.

Na dýchánku se podává občerstvení. Jsou tu ocelové sudy s ledově vychlazeným řemeslným pivem a miniburgery na dlouhých dřevěných podnosech a papírové kornouty přetékající tenoučkými smaženými hranolky. A také spousta celofánových sáčků převázaných širokou saténovou stuhou a naplněných sušenkami, na kterých jsou polevou vyvedená jména všech dětí.

Zadní plot lemuje pruh nově zasazených vzrostlých stromů, které tam umístili s pomocí jeřábu. Dobře kryjí nevábnou zadní uličku, bytové jednotky pro sociálně slabší o pár bloků dál a stoky přetékající nedávným deštěm. Trávník má obdivuhodný odstín zelené. Je tu zavodňovací systém. Nablýskané vybetonované patio před kuchyní obklopují pečlivě naaranžované keře zimostrázu. Je tu taky kůlna, ale ne obyčejná kůlna – má otáčecí dveře a zavedenou elektřinu.

Tři z dětí na tenhle dvorek patří, patří k vysokému třípodlažnímu domu, postavenému na dvojitém pozemku, což je na předměstí, jako je tohle, něco neslýchaného. Tříletá dvojčata, chlapec a dívka v ladících modro-bíle pruhovaných lehkých oblečcích, dovolila matce a paní tohoto výstředního domu, aby jim hezky učesala vlasy. Starší, desetiletý chlapec trval na tom, že si oblékne loňský školní cvičební úbor se skvrnou na tričku. Lidé si budou lámat hlavu, jestli je od čokolády, nebo od krve. Manžel však patnáct minut před příchodem hostů Whitney přesvědčil, aby se s ním nehádala.

Ve tři hodiny odpoledne už konečně potlačila touhu z něj svršek servat a nasoukat ho do světle modrého trička s límečkem, které mu pro tu příležitost koupila. Pustila z hlavy stres hostitelky a pocítila uspokojující radost z toho, že se společnost dobře baví. Na všechny dokázala udělat dojem. Uhodla to z jejich pohledů, z gest mezi přáteli, kteří si všimli detailů přesně tak, jak si přála. Myslí na fotografie, které večer zaplaví sociální sítě. Hlasitý šum hlasů prokládaný smíchem a přátelská atmosféra ji naplňují.

Právě kvůli tomu hluku Mara odvedle nepřišla. Už před měsícem jako všichni ostatní našla ve schránce pozvánku vytištěnou na kvalitním tuhém papíře a rovnou ji hodila do tříděného odpadu. Věděla, že její sousedi tam lidi, jako jsou ona s Albertem, ve skutečnosti nechtějí. Myslí si, že už jim nemají co nabídnout. Pro tyhle ženy, které se nosí po světě, jako by jim bylo všechno jasné, její moudrý věk pranic neznamená. Jí to však nevadí, vše, co potřebuje, vidí a slyší díky mezerám v plotě, zatímco upravuje vlastní zahradu a trhá plevel, dokud ji nezačne bolet v kříži. Pak se přesune do plesnivého křesla na verandě. Všimne si něčeho na lesklých listech keříku hortenzie. Zatřese jím. Vypadne z něj nosem dolů papírové letadlo. Další, kterého si nevšimla. V úterý ráno jich na dvorku našla několik. Sehne se, aby je sebrala, a zaslechne Whitneyin hlas, vítající pár odnaproti.

Ten pár, Rebecca a Ben, záměrně hned po svém příchodu vyhledá hostitelku. Ona se může zdržet jen dvacet minut a mají pro ni orchidej v květináči. Rebecca musí do práce. Ben ji chtěl potěšit, sám by jinak zůstal doma. Mlčí, zatímco si Rebecca s Whitney vyměňují zdvořilůstky. Whitney lichotí a vyptává se, poklepe jí na ruku a pak na rameno a Rebecca se podrobuje. Je nezvykle okouzlená a doufá, že je nikdo nevyruší.

Ben má ještě mokré vlasy ze sprchy a voní jako svěží ráno. Cítí na sobě Whitneyin pohled, zatímco hostitelka hovoří s jeho ženou. Ben má ruku v zadní kapse Rebečiných bílých džínsů. Přitáhne si ji blíž. Rebecca vycítí, že její rozhovor s Whitney ve skutečnosti neposlouchá, a nemýlí se. Sleduje, jak kouzelník mává barevným šátkem kolem Whitneyiných chichotajících se dvojčat, když se holčička střetne s Benovým přátelským pohledem. S ostatními dospělými se moc nedruží, ale děti k němu vždycky něco přitahuje. Je oblíbený učitel. Je to hravý strýček. Baseballový trenér.

Blair z druhého konce prostranství pozoruje, jak se Ben s Rebeccou, zatímco poslouchají Whitneyino řečnění, neustále nenápadně dotýkají, jako by až doposud jeden v druhém nacházeli vše, co potřebují. Jsou bezdětní, osvobození od potomků, takže se ještě na rozdíl od zbytku přítomných nezvratně nezměnili. Hovoří spolu kultivovaně a v ucelených větách. Pravděpodobně alespoň jednou denně souloží a užívají si to. Usínají ve stejné posteli s navzájem propletenými končetinami. Bez polštáře oddělujícího její stranu od jeho, aby si mohli představovat, že tam ten druhý není.

Blair sleduje svoji nejlepší přítelkyni Whitney, jak začíná ztrácet zájem o Rebeccu a pátrá po další společnosti. Aiden, hlučný muž, spící za Blaiřiným hraničním polštářem, halasí v koutě dvora. Má posluchače, vždycky má posluchače. Vykládá vtípek, který už slyšela, a Whitney, procházející kolem, se u něj zastaví. Blair si bolestně uvědomí, že ona stojí sama. Poohlédne se po Jacobovi, Whitneyinu manželovi, a uvidí ho s párem, který nezná. Mezi matčinýma nohama se drží batole s pevně zapletenými copánky. Jacob ukazuje na svůj dům, prstem obtahuje obrys střechy a vysvětluje součást architektonického plánu. Má na sobě značkové černé triko a černé plátěné kalhoty s ohrnutými manžetami. Na nohou žádné ponožky, jen bílé luxusní tenisky. Vlasy, obočí, obroučky brýlí od skandinávské značky, to vše je dokonalé a cool, ale on sám je tak laskavý. Pozdraví Blair pozvednutou rukou. Začervená se, protože ji přistihl při zírání. Znovu vyhledá očima jeho manželku.

Whitney teď hovoří se skupinou matek chlapců z ročníku jejího staršího syna, Xaviera. Mají na internetu skupinovou konverzaci, do které ale Whitney skoro nepřispívá, protože nezná odpovědi na probírané otázky. Týkají se projektu prvního stupně, jídelníčku teplých obědů nebo posledního termínu na objednávku třídních fotografií. Stejně je ráda, že ve skupině je. Někdy v chatu reaguje smajlíky, když brzy ráno dorazí do kanceláře ke své třetí kávě a potěšení z ticha a přemýšlení. Zdvižené palce. Červené srdíčko. Díky za nejnovější informace! Nic užitečného, jen se jim lehce posmívá. Whitney ví, že ji ty ženy pozorně sledují, když jde pozdravit jejich manžely, kteří přestanou rozmlouvat a narovnají se v zádech, když se s ní zdraví.

Blair zatím upoutá pozornost Rebeccy a teď je s vyměňováním zdvořilůstek řada na nich. Blair dokáže mluvit jen o počasí, o tom zpropadeném počasí, jak brzy se teď večer ochlazuje, a ještě o Rebečiných vyčerpávajících hodinách v nemocnici, kde má být už za pětačtyřicet minut. Rebecca však ty vyčerpávající hodiny miluje. Obě ženy nemají, až na to, že bydlí nedaleko od sebe, nic společného. Rebecca Blair slouží jako dobrovolná lékařská encyklopedie, odpoví jí na každou textovku týkající se nové vyrážky její dcery či jejího úporného kašle, bolavého ušního bubínku nebo šedě zbarveného hovínka. Takovými problémy se Blair zaobírá celé dny. Teď uvažuje, jaké to je, cítit se tak užitečná. Vzít si na rodinné grilování bílé džínsy.

Rebečin pohled se každých pár sekund stočí na Blaiřinu sedmiletou dceru. Nemůže se na ni přestat dívat. Myslí na to, jaké by to bylo, kdyby tu byla se svojí vlastní. Nechá si hlavou běžet tuhle verzi své budoucnosti a stále ji prodlužuje, až je tak dlouhá jako šátek z kouzelnického klobouku. Dívka kreslí křídou na betonové patio společně s dvojčaty, která čekají, až přijdou na řadu kouzla s králíkem. Teď děti sledují obě ženy společně a každá z nich předstírá, že ji pohled na ně baví víc, než jak tomu doopravdy je.

Whitney se k nim přidá s dolitým drinkem a Blair s Rebeccou ožijí. Paní domu ovine Blair paži kolem ramen a předstírá, že ji nerozčilují dlaně dvojčat zabarvené křídou. Jsou dohromady tak sladcí, vrní Whitney, a Chloe je s těmi maličkými tak dobrá. Nenápadně o krok ustoupí, aby se jí ty nakřídované dlaně náhodou neobtiskly na šaty.

Rebecca se snaží si představit, jaké to je, dělat takové věci, být hostitelkou, předvádět se. Už má jen tři minuty a její mozek těmi sto osmdesáti vteřinami protiká, protože nic jiného ani neumí. I ona ve zbývajících vteřinách pochválí Chloinu laskavost.

Rebecca použije slovo „okouzlující“. Blair se usměje, zlehčí dokonalost svého jediného dítěte, ale komentář ji potěší, lhostejno, jak povrchní to je.

Slovo „okouzlující“ přiměje Whitney uvažovat o tom, kde je její neokouzlující syn. Na zadním dvoře ho nevidí a Blair řekla, že ho naposledy zahlédla před půlhodinou, jak stojí u Mařina plotu s hlavou mezi latěmi. Nikdy není tam, kde by měl být. Whitney mu přikázala, aby se choval co nejlépe, zabavil menší děti, aby byl vlídný. Jen jednou. Jen kvůli ní. Měl by tu někde být. Kouzelník už skoro končí.

Možná potřebuje být chvíli sám. Blair to řekne pomalu, tiše, váhavě.

Ale Whitney ho chce najít.

Copak nemůže dělat, co se mu řekne? Nemůže být víc jako Blaiřina dcera? Pomyslí na jeho věčně nasupený výraz, na to, jak se lidé ptají, proč je tak nabručený, ale on se tak tváří pořád. Protažená tvář. Mrzutost. Je zarostlý, ale odmítá se dát ostříhat. Whitney rychle prochází domem a volá jeho jméno. Spíž. Obývací pokoj. Herna v suterénu. Tohle by neměla dělat uprostřed dýchánku s padesáti hosty. Kde se schovává? Už zase šlohnul iPad? Xaviere! Musí ji pokaždé takhle vytočit? Pospíchá do druhého patra, otevře dveře jeho pokoje a najde ho, jak sedí na posteli a kolem sebe má vysypané ukradené sáčky pro děti. Všechny do jednoho. Jeho tvář i povlaky jsou umazané od čokolády. Právě olizuje polevu z obalu nadepsaného jménem jiného dítěte.

„XAVIERE, CO TO SAKRA DĚLÁŠ?“ Chce mu vyrvat celofán z rukou, ale on zaječí a uhne před ní. „CO TO S TEBOU KRUCINÁL JE?“

Xavier svraští tvář a stáhne dolní ret jako malé dítě, ale ona nedopustí, aby začal kňourat, kvílet stále silněji, až z toho dostane chuť mu jednu vlepit. „NE!“ zařve, popadne ho za paži a on zakňučí a ochabne. V tomhle stavu ho nesnáší. „VSTAŇ, TY MALEJ SMRADE!“

Pak ho ale pustí. Uvědomí si, že už k ní zdola nedoléhá ten přátelský cvrkot.

Společnost ztichla. Slyší pouze zuřivé bušení svého srdce. A ozvěnu svého vzteklého, vražedného jekotu.

Známý dozvuk zuřivosti. Obavy sílí. A pak si toho všimne. Okno je dokořán. Všichni to slyšeli.

Hanba ji stáhne k zemi. K hnízdu odhozených saténových stužek z pytlíků se sladkostmi, jejichž konce jsou zastřižené jako hadí jazýčky.

Dojde jí, co právě ztratila.

O DEVĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI

e

1

Blair

Čtvrtek ráno

Je červnový čtvrtek, pět třicet ráno. Blair Parksová upíjí kávu a přemýšlí o tom, jak její manžel roztahuje stehna jiné ženy jako motýlí křídla.

Představuje si, jak k ní čichá. A pak ochutnává. Jeho jazyk krouží, kmitá.

Blair si přikryje ústa rukou. Odloží šálek.

Nemůže spát. Tohle hroužení do obscénních představ však nyní provozuje každé ráno. Není to příjemný začátek dne, ale pomáhá jí potlačit obsedantní obavy a pohnout se dál. Jinak by ji pohltily ve chvíli, kdy se to nehodí. Třeba když se v obchodě dívá na police s prostředky na odstraňování skvrn, které v reklamách desexualizují stárnoucí matky v domácnosti, jako je ona, začne si představovat mladou ženu s plnou pusou manželova spermatu.

Nalije si druhý šálek, který už nechutná tak dobře jako první, a myslí na to, jak dychtí po něčem víc. Co by to mělo být, však nedokáže říct. Problém nespočívá jen v tom, že se nudí. Nebo po něčem teskně touží. Ani v jejím usedlém desetiletém manželství a čase spějícím k naprosté bezvýznamnosti. Je to normální? Cítí se takhle i ostatní ženy v jejím věku?

Při pomyšlení na to, že by měla něco z toho říct někomu nahlas, se jí stáhne bránice. Víc než obvykle. Bude lepší čelit všemu, co ji čeká, se zvednutou bradou a klidnou tváří. Aby nikdo neuhodl, jak mizerně se cítí. Dobře ví, že její lhostejnost všem prospěje. Když bude prostě pokračovat dál a nebude mít energii se starat o to, co si skutečně přeje. Nebo jak se doopravdy cítí, když ráno zazvoní budík.

Ví, že musí na své zranitelnosti zapracovat. Od žen se nyní očekává, že ji budou procvičovat jako svaly. Píše se o tom v knihách a říkají jim to podcasty a motivační koučové. Blair se pokouší obdivovat ty, kdo si přiznali, že se dopustili omylů, jichž litují, a nahlas se odhodlají pro změnu. Taková akce však není nic pro ni. Ona si sama pro sebe žádný jiný život představit neumí. A nedokáže se oprostit od hanby z toho, že se jí všechno tak nepovedlo.

O další šálek později zaskřípají v pantech dveře ložnice její dcery. Chloiny kroky ťapou po dřevěné podlaze chodby. Ozve se spláchnutí z jejich jediné koupelny a v domě zasyčí odpadové potrubí. Blair si přejede dlaní po unaveném obličeji.

V průběhu času jí začalo vyhovovat, že může ze svého neuspokojivého života vinit Aidena. Stal se spolehlivým terčem jejího hněvu. Všechno na něj hází a on patrně nikdy nepřeteče. Vůbec si nepřipouští, že by to mohlo mít nějaké následky – jsou manželé a rozchod pro Blair nepřichází v úvahu. Ten rozklad, všeobecná změna. Přijetí ostatních. Následky pro dceru nahoře. Nedokáže si to představit.

V koupelně teče voda. Slyší, jak Chloe otvírá skříňku se zrcadlem, kde se jejich tři zubní kartáčky dělí o jeden kelímek. Vloží dceři k snídani bagel do toustovače. Z lednice už vyndala smetanový sýr, aby změkl, tak jak to má Chloe ráda.

Přičítala vlastní trápení nefunkčnímu manželství, což zabíralo dobře až do dne před jedním a půl týdnem, kdy našla v kapse Aidenových džínsů útržek obalu z hliníkové fólie. Menší než čtvereční centimetr. Pro každou jinou osobu, která by ho sebrala z podlahy v koupelně poté, co obracela před praním manželovy kalhoty naruby, by šlo prostě jen o smetí. Ona však poznala žebrování a smaragdový odstín fólie. Přesně jako na kondomech, které před lety používali. Od té doby každé ráno otevírá zásuvku, kam útržek uložila, a s údivem si ho položí na dlaň.

Existuje nespočet věcí, které mohly být do té fólie zabalené. Proteinová tyčinka. Mátový bonbon od oběda se zákazníkem.

Ona sice nemá žádný důkaz, ale silný pocit, tušení.

Někdo to popsal jako šepoty, které se člověku snaží sdělit, že něco není v pořádku. Problém je v tom, že některé ženy tomu, co se jim jejich životy snaží sdělit, nenaslouchají. Ty šepoty uslyší až zpětně. V zoufalé touze poznat pravdu.

Ale ona je možná jen paranoidní. Má příliš mnoho času na přemýšlení.

Slyší Chloiny nohy na schodech a pečlivě rozetře smetanový sýr. Vrátí se jí představa doširoka roztažených nohou. Aidenovy prsty rozvírající sevřené depilované pysky. Jak k ní bude potom milý. Možná ho ta žena rozesměje. Blair se zježí chloupky na pažích. Myslí na to, že když spolu před měsícem naposledy měli sex, Aiden nevyvrcholil. Na to, že si kontroluje mobil častěji než obvykle.

Chloe už je skoro dole. Blair zavře stehna ve svých představách a spojí rozříznutý bagel. Pak se otočí a vynutí úsměv, aby tak jako každé ráno přivítala dceru její rozzářená tvář.

2

Rebecca

O pár hodin dříve

Mladý lékař ji zasvětí do situace, když spěchají dvojitými dveřmi na resuscitační sál a tenisky jim vržou na podlaze z epoxidové pryskyřice. Ještě než uvidí záchranáře předávat vozík do rukou jejich týmu, ucítí vlhký vzduch zvenčí. Desetiletý chlapec nalezený v bezvědomí ve 23.50, předpokládané zranění mozku po pádu, bez zjevných známek úrazu. Sestra ustoupí, Rebecca si natáhne modré rukavice a zvedne pacientovi víčko.

Stáhne ruce. Tvář toho dítěte. Vzhlédne k sestře naproti.

„Já ho znám. Jmenuje se Xavier. Bydlí přes ulici.“

„Chcete…“

„Ne.“ Protřepe si nohy, aby se jí do nich vrátil cit. Opona se každou chvíli zvedne. „Jsem v pořádku. Je mi dobře. Životní funkce? Tak dělejte, musíme pokračovat.“

Její ruce na malém těle jsou pevné, vydává rozkazy a brzy ji ovládne léty procvičená choreografie. Tracheální intubace. Zavést kanylu do žíly. Zařídit počítačovou tomografii. Nikdy nebývá s dítětem na traumatologickém příjmu dlouho, ale každá minuta je životně důležitá a metodická, z každé vteřiny se musí vymáčknut veškerý potenciál. A přesto když je po všem, ty minuty se jí ve vzpomínce slijí v úsek času, s jedním či druhým výsledkem.

„Rodiče jsou tu? Kde jsou?“ Stáhne si rukavice a hodí je do odpadkového koše. Ještě jednou se podívá na Xavierův šedý obličej s hadicí zavedenou do jeho otevřených úst. Uhladí mu pramínek tmavých vlasů. Země, kam dopadl, bude ještě vlhká od včerejšího deště. Dotkne se jeho tváře.

Na nemocničních židlích s vinylovými potahy na ni čekávají stovky rodičů pacientů. Někdy ji udivuje, jak lehce nachází slova, když s nimi hovoří. Až dosud však žádného svého pacienta neznala. Nikdy ho neviděla umývat sousedovo auto v oblaku pěny a nevěděla, že má kobaltově modrý bicykl s neonově zelenými řídítky. Nikdy nemusela oznámit kamarádce, že se její dítě možná nikdy neuzdraví.

Opustí traumatologický sál a hladina adrenalinu v její krvi pomalu klesne. Vidí odlesky fluorescentního světla na podlaze chodby a vzpamatuje se. Slyší pager lékaře z plicního, kňourání dítěte v čekárně, ucítí ve vzduchu dezinfekci. Vytáhne z kapsy mobil. Má chuť zavolat Benovi, slyšet jeho klidný hlas, ale on už jistě spí. A čeká na ni Whitney.

Rebecca zaklepe na otevřené dveře malé místnosti, kam ji odvedli. Sedí u kulatého stolu s krabicí papírových kapesníků, kterou dostala. Nevzhlédne.

„Whitney, je mi to tak líto.“

Whitney pohne hlavou pomalu, jako robot se skoro vybitou baterií. Mlčí. Rebecca si sedne vedle ní a dotkne se jí rukou. Takhle to dělá, dotýká se paže nebo ramene rodiče, aby to, co jim řekne, působilo osobněji, ne tak rutinně. Už před lety se to chování stalo součástí emočních pravidel, která si stanovila. Tenkrát pro ni nebyla empatie tak samozřejmá jako nyní. V mládí byla lepší v jiných aspektech své práce, v tom, co se dalo měřit, co svědčilo o její kompetenci. Ve věcech, které se daly dokázat.

Whitney zavře oči a otevře ústa, ale jako by zapomněla formovat celá slova.

„Mohla bys mi říct, co se stalo?“

Rebecca čeká, že jí Whitney zopakuje, co už se k ní dostalo: Byla se na něj podívat, než šla spát, ale v posteli ho nenašla a okno bylo otevřené. Podívala se dolů a viděla ho ležet na trávě. Neměla tušení, co se přihodilo. No tak, Whitney, pověz mi přesně tohle.

Rebecca pomyslí na zadní dvůr, na obdélník pečlivě zastřiženého trávníku, z něhož ho záchranáři zvedli. Naposledy tam byla v září na sousedském dýchánku.

Nechce myslet na to, jak se Whitney toho odpoledne rozzuřila. Na nářek dítěte, který se ozýval z jeho pokoje, když na něj matka ječela.

„Chci si s tebou promluvit o Xavierově stavu.“

Whitney si jednou rukou zakryje obličej. „Jenom mi řekni, jestli zemře,“ zasípá sotva slyšitelným hlasem.

Rebecca ji vezme za druhou ruku. Je studená a sevřená v pěst. Whitney se snaží vyškubnout, ale Rebecca ji drží pevně, a tak se poddá. Rebeccu jen tak něco nezastraší, ale na Whitney něco bylo. Její elán, uhlazenost, sebejistota, s níž mluvila, když se poprvé setkaly.

Ale po čase, kdy jejich životy kroužily kolem sebe, ten efekt vyprchal. Mezi lidmi, kteří žijí tak blízko sebe, vznikne jistá spřízněnost. Ona i Whitney dýchají ze stejné malé vzduchové kapsy. Každou středu vídá její popelnice a ví, že nerecyklují vše, co by mohli. Ví, že Whitney ráda nakupuje, vídá u předních dveří kupy balíků z drahých obchodních domů, tašky od kurýrů, které vyzvedává chůva. Ví, že jeden z nich – buď Jacob, nebo Whitney – špatně spí. Když se Rebecca pozdě v noci vrací domů, v jejich kuchyni se často svítí. V průhledných modrých pytlích určených k recyklaci vídá prázdné láhve od vína.

Ten sousedský dýchánek na zadním dvoře nebyl jediným momentem, kdy slyšela Whitney ječet. Křik matky, která už toho má dost, unikl vysokými skleněnými panely jejich domu mnohokrát. Pokaždé ji to rozrušilo stejně jako na tom grilování. Samotný fakt, že to slyší, ji uváděl do rozpaků. Není si jistá, co dalšího se v tom domě odehrává, ale nemá ráda spekulace. Je lékařka a zajímají ji fakta. Dodávají jí jistotu.

„Xavier utrpěl vážné zranění – obáváme se o jeho hlavu. Uvedli jsme ho do umělého spánku, aby si mozek odpočinul. Leží na jednotce intenzivní péče, tam si s tebou promluví o tom, co se dá očekávat v nejbližší budoucnosti, ano? V podobných situacích se toho nejvíc dozvíme v prvních dvaasedmdesáti hodinách. Vím, že je to těžké, Whitney, ale musíš si uvědomit, že se možná už nikdy neprobere.“

S Whitney to ani nehne.

Rebecca se odmlčí a jemným hlasem pokračuje: „Rozumíš tomu?“

Cítí, jak se Whitney začíná třást ruka, a zblízka pohlédne na její pozoruhodný obličej. Na jasné čelo, upravené obočí. Na celou tu vnější dokonalost.

„Jacob je s dvojčaty?“

Whitney zavře oči a zavrtí hlavou. „Londýn. Služebně. Naše chůva přišla co nejdřív, ale musela jsem na ni počkat. Nemohla jsem s ním jet sanitkou.“

Rebecca řekne Whitney, že ji k němu hned vezme. Dodá, že je intubovaný a trochu oteklý, což ji možná vyděsí, ale že nemá žádné bolesti. Nadále se o něj bude starat jiný lékař. Dveře za nimi se otevřou, Rebecca se otočí a spatří sestru a dva policisty.

Chtějí hovořit s Whitney, je to rutina. Rebecca vycítí nepříjemnost situace, třebaže se jí otázky, jež budou klást, teoreticky netýkají. Zavrtí jejich směrem hlavou – Prosím, teď ne, ještě ne – a sestra odvede policisty chodbou dál.

„O pacientech v tomto stavu existuje mnoho studií. Uvědomují si, když u nich jsou členové jejich rodiny. Můžeš ho držet za ruku a mluvit na něj, jako by byl vzhůru. Ano?“

Whitney vstane a zmuchlá v dlani lem trička. Jdou spolu po chodbě a ona dovolí Rebecce, aby ji silnou paží podepřela. Pak ztuhne. Podívá se na Rebeccu a jejich oči se poprvé střetnou.

„Proto nemáš děti?“

Rebecca mlčí. Neví, co má říct. Ta práce? Ta nemocnice? Neustálý strach, že se něco pokazí? Nesnesitelná bolest, když se tak stane?

Myslí na hodiny, které strávila na podlaze koupelny. Krvavé bobule klesající na dno toalety, tančící vlákna slizu. Na tlak ručníku v klíně cestou do nemocnice.

Proč nemá děti? Protože je nedokáže udržet naživu.

3

Blair

„Dobré ráno, holčičko. Jak ses vyspala?“

Chloe ovine paže kolem Blaiřina měkkého pasu a stiskne. Každý den začíná s bezstarostně prázdnou hlavou. Blair odtrhne z trsu v míse s ovocem banán a položí jej na talíř spolu s muffinem, který upekla včera odpoledne, když pršelo. Protože byla středa a co dělává ve středu? Peče, převléká postele, čistí buben pračky octem a sodou. Někdy si přitom připadá trapně zaostalá.

Chloe olizuje přetékající smetanový sýr z okraje bagelu a spokojeně pomlaskává.

Blair napadne, jestli si Aiden vůbec uvědomuje, co všechno musí každý den udělat. Nebo zda si všimne jejího rozvrhu v kuchyňském kalendáři. Jestli tuší, že se buben jedenáct let staré pračky musí pravidelně čistit. Možná dneska večer na jeho stranu postele položí ty ušpiněné hadry, aby věděl, jak takový jedenáctiletý stroj smrdí.

Dneska je však čtvrtek. Koupelna. Chloe musí vrátit knihy do knihovny. Blair jí je včera večer přibalila do batohu spolu s krabicí na svačinu, čistým cvičebním úborem a papírkem se slovy, že ji má ráda. Nejdřív ale vytřepala do výlevky drobečky a písek ze hřiště. A pak si vzala dva prášky na bolest hlavy a šla si brzy lehnout. Aiden říkal, že se kvůli přípravě prezentace zdrží v práci.

Odešel do tělocvičny, ještě než vstala. Dneska začíná opravdu brzy. Vůbec si nevzpomíná, že by ho v noci cítila v posteli vedle sebe. Někdy ale spává v ložnici pro hosty, aby ji nebudil, když přijde domů.

Právě odlupuje papír ze spodní části muffinu, když ji napadne: přišel vůbec domů?

Vloží si sousto mezi zuby. Představuje si, že Aiden přišel domů a políbil jejich spící dceru ústy umazanými od jiné ženy. Nedokáže muffin polknout a vyplivne ho do odpadků.

„Boty a kabát, Chloe, je čas jít!“

Je to hodná holčička, chytrá, jediné dítě, má ráda rutinu, čisté vlasy a vždycky o vše pěkně poprosí, a přesto její potřeby Blair pohlcují. Nebo má možná potřebu se jimi nechat pohltit. Nabyla přesvědčení, že je jediná osoba na světě, která je schopna pro svou dceru dělat to, co dělá, tak, jak to dělá. Proto se před osmi lety po Chloině narození nevrátila do práce. A proto takhle skončila. S pocitem, že je bezvýznamná. Je jí čtyřicet a ve čtyřiceti už má všechny možnosti za sebou.

Blair u dveří políbí dcerku na rozloučenou a obrátí se k prázdnému domu. Chloe většinou ty čtyři bloky ke škole chodí se svým nejlepším kamarádem, Xavierem. Blair musí pokaždé samu sebe přesvědčovat, že bude v pořádku, že neskončí v dodávce nějakého pedofila. Když jí ráno zazvoní mobil, jako první ji napadne, že je to škola. Chloe nedorazila. Takové mateřské starosti konstantně okupují její mysl.

Nahoře strčí nos do prohlubně umyvadla v koupelně. Pátrá po vůni mentolové pasty na zuby, kterou by tam Aiden vyplivl, kdyby byl ráno doma. Ucítí ale jen náznak Chloiny jahodové. Na zadní straně dveří visí suchý bílý ručník, ale to není nic neobvyklého. Někdy se sprchuje v tělocvičně.

Když se chce, všechno se dá vysvětlit.

Stejně tak na ni může všechno výstražně křičet, když tomu dá prostor.

Sáhne pod umyvadlo pro čistidlo a postříká dlaždice. Nepřestane, ani když ji výpary začnou štípat do očí. Ta otázka ji znecitlivuje. S kým to šuká? A jak ji šuká? A kde k tomu dochází? Po stěně stékají pramínky čistidla. Detaily té aféry jí připadají důležitější než její význam. Ví, že to nedává smysl, ale lidský mozek vždy zoufale touží dozvědět se to nejhorší. Nedokážeme přijmout něčí smrt, dokud není objasněná – jak a kdy a kde?

Takhle si ale taky odvádí pozornost od pravdy, která ji děsí víc než možnost jeho nevěry a jaký by měla dopad – a sice že ona s tím beztak vůbec nic neudělá.

Že utiší šepoty a vyhodí tu fólii. Že si pokaždé, když se neukáže, řekne, že je v tělocvičně nebo na schůzi. Raději s tím bude žít, s tím šumem v pozadí jejich životů, protože nedokáže přijmout následky jiných možností.

A nikdo se o tom nebude muset dozvědět.

Ta osamělost je ponižující.

Dívá se na skvrnu plísně, když ji vyleká Chloin křik zezdola.

„Mami? Xavi není doma.“

„Co tím myslíš?“

„Že nikdo neotvírá dveře. Čekala jsem celou věčnost.“

Blair seběhne ze schodů a myslí na to, že Chloe přijde pozdě do školy.

Chloe mhouří oči na ciferník hodin, které se právě naučila znát. „Propásnu zvonění?“

„Možná že šel dřív na šachový kroužek a zapomněl ti to říct.“

Ale to je divné. Whitney odchází do práce brzy a Jacob není ve městě, ale jejich chůva, Louisa, by tam měla být, vždycky tam je a přes den se o děti stará.

„Je červen, mami, šachový klub se neschází. Nemohla bys poslat Whitney textovku a zeptat se, kde je?“

„Dobře, ale už pojďme. Doprovodím tě.“

Píše textovku, a přitom strká nohy do tenisek se zavázanými tkaničkami. Spokojeně si vykračuje po chodníku – byla doma, připravená a po ruce. Jen se podívej, jak jsem užitečná. Jak mě naše dcera potřebuje. Ráda si v hlavě přeříkává věci, které by měl podle ní slyšet její manžel.

Ráno proudí lidé po Harlow Street jako procesí. Rodiče odvádějící batolata do školky. Povykující městská mládež na koloběžkách. Dvacátníci kličkující mezi auty na kolech, nejspíš na cestě do špatně placené práce v marketingu, jakou mívala i ona. Tahle pestrá část města bývala plná portugalských rodin, které si nemohly dovolit bydlet někde jinde. Nyní své majetky prodali lidem za částky, o kterých se jim před padesáti lety ani nesnilo. Třeba Blair a Aidenovi, jejichž hypotéka je tak vysoká, až jim to číslo připadá nereálné.

Pochodují kolem domů připomínajících zuby nějaké nestvůry, nesourodých a pokřivených. Vily přestavěné za miliony dolarů vklíněné mezi nikým neopečovávané viktoriánské poloruiny s natřenými cihlami. Ve Vogue to tu označili za budoucí nejvíc cool čtvrť na světě, což má patrně ospravedlňovat sumu dva miliony dolarů za dvojdomek se shnilým suterénem a původními avokádově zelenými toaletami. Zahnou doprava, kolem ubohých prastarých pekáren a několika zbývajících obchodů s oděvy dovezenými z Lisabonu. Dlouhodobé pronájmy jim končí a vývěsní štíty se jeden po druhém mění a začínají označovat nízkopodlažní hotýlky, v nichž stojí šálek černé kávy tři dolary, kýčovité prodejny sazenic, obchody s veganskými potravinami a předražené dětské butiky. V jednom z nich Blair dvakrát týdně vždy na pět hodin pracuje, a právě na dnešek připadá její druhá směna. Už za hodinu obchod otevře. Její nadřízenou je sedmadvacetiletá Jane, která provozní náklady pokrývá půjčkou od rodičů, již nikdy nesplatí. Prodávají plátěné kloboučky a dřevěné hračky, které se líbí víc rodičům než dětem.

Jane dělala táborovou vedoucí a myslí si o sobě, že zná děti, jenže nezná matky. Blair jí kroužkuje položky v nabídkových katalozích, které se budou skutečně prodávat, a ukazuje zákazníkům věci, o nichž netuší, že je potřebují. Poprvé ji napadlo, že by tam mohla pracovat, když pátrala po dárcích k narozeninám pro Chloe a pomyslela si, že by ji bavilo rovnat zboží v policích. Obchod by mohl zákazníkům sloužit lépe. Hezký papír a stužky v pastelových barvách na balení dárků. Ve výloze hračky sestavené do pohádkových scének. Široké slaměné košíky plné sezónních tretek. Byla to jedna z těch chvil, kdy se jí slova z úst vyřinula dřív, než to stačila promyslet.

Vypomáhám jí, slyšela se, jak říká přátelům, když se jí na práci zeptali. Jako by to snad dělala zadarmo.

Myslím, že to pro tebe bude dobré, zněla Aidenova reakce, když přišla domů. Přelila se přes ni vlna lítosti. Jako kdyby byla obyvatelka domova důchodců, která se zapsala na pravidelné hraní binga.

Whitney ji povzbuzovala daleko víc, zatleskala rukama s větším nadšením, než je u ní obvyklé. No není to skvělé! Má kliku, že získala někoho tak zkušeného, jako jsi ty.

U vchodu do školy Blair Chloe obejme. Právě zvoní a jí se uleví, že přišly včas. Dokud neuvidí konverzující skupinu matek, které zná. Jedna z nich zachytí Blaiřin pohled. Nezbývá jí než se k nim přidat a vynutit ze sebe srdečný pozdrav.

Všechny mají boty na podpatku. Krásně vyfoukané vlasy. Módní kabáty. Právnička, psychiatrička, místopředsedkyně správní rady. Jedna z nich zhubla osmnáct kilo, a poté co deset let nepracovala, prodává reality. Říká tomu znovuzrození středního věku a prý nikdy nebyla šťastnější. Ty ženy vždy říkají, že jsou v nejlepších letech a že si „své čtyřicítky užívají“. Zní to křečovitě. Blair je pozoruje a v duchu si na sebe pomyslně zkouší kousky jejich životů.

Jak to jde? ptají se pokaždé. Co jde? Jí nic zvláštního nejde.

Na rozdíl od Blair nanejvýš zvládají ráno hodit děti do školy a příležitostně se nabídnout jako dobrovolnice. Blair vyzvedává Chloe denně, dobrovolničí na každé narozeninové oslavě, odpoledni s hrami, koncertu a knižním trhu. Je na všech pitomých schůzích rodičovského sdružení.

Takové zapojení jí zpočátku připadalo ušlechtilé. Pečlivost a pozornost, kterou vyžadovalo, ji uspokojovaly daleko víc než psaní reklamních textů na čokolády či mýdla na praní. I otevřená bzučící kancelář jí chyběla daleko méně, než očekávala. Nepostrádala ani garderobu v kancelářsky ležérním stylu, kterou musela věšet na ramínka. Už si nepamatovala, že by ji intelektuální náročnost její práce naplňovala, i když věděla, že tomu tak bývalo. Ta směs tvořivosti a marketingu ji kdysi těšila, milovala chvíle, kdy ji napadla dokonalá fráze, neotřelé a úderné pojetí. Byla v tom mimořádně dobrá. Za svoje kampaně dostala pět cen. Někdy si připadala geniální – to slovo používal její šéf. Při diskuzích o nápadech psal ty její doprostřed tabule a pětkrát je podtrhoval, zatímco se ona zoufale snažila nevypadat tak spokojeně.

Tahle kariéra už jí však od chvíle, kdy se stala matkou, nelákala. Veškerý její čas a energii a zájem si od toho dne zasloužila jedině Chloe. V prvních měsících byla z miminka jako v rauši. Když ji v noci kojila, zírala do tmy a říkala, si, že už ji v životě nebudou zajímat takové prkotiny, jako jsou reklamní slogany. Očekávalo se od ní, že bude zvládat obojí, ne že ji pohltí mateřství. Jenže ona už v sobě pro nic jiného než pro dítě neměla místo.

Tehdy jí to nepřipadalo jako sebeobětování. Zpočátku ji mateřství a domáckost, která s ním souvisí, dělaly šťastnou. A Chloe dělá Blair radost stále. Obrovskou. Problém je ale vše ostatní, co přišlo spolu s dcerou – její niterné změny, posun v sebehodnocení, chátrání jejího manželství, to vše probíhalo tak pomalu, že to nevnímala. Zatímco dříve měla pocit, že jí mateřství poskytuje mnoho nového, teď už naopak dokáže myslet jen na to, že jí vše vzalo. Už nedokáže sladit lásku k dceři s tím, jak ji výsada být její matkou omezuje.

Za ty myšlenky se nenávidí. Nikdy by je nevyslovila nahlas.

„Přály bychom si, aby ses mohla zúčastnit,“ řekne jedna z žen a zavěsí si přes rameno moc krásnou kabelku. Probírají červencový víkend matek mimo město. V pronájmu v Berkshires. Blair moc často bez Chloe a bez Aidena nikam nejezdí, a pokud to udělá, trápí ji před odjezdem obavy – a když je od nich nakonec pryč, je to opojné. Obojí ji rozčiluje. Ženy budou pít příliš mnoho vína, budou drbat o dětech jiných lidí, dohadovat se o posledních žhavých novinkách. Bývaly časy, kdy se Blair zapojovala. Nyní se cítí být na okraji všeho, co má pro jiné nějaký význam. Po návratu domů se cítí ještě hůř, než když odjížděla.

„Já vím, já taky. Ale tu sobotu něco máme, narozeniny. Tak příště.“

Opouští skupinu jako první s vágní výmluvou na donáškovou službu. Dnes nemá dost energie na to, aby se předváděla a znovu se snažila získat jejich respekt. Matka jediného dítěte, která zůstává v domácnosti. Mučednice. Někdy si přeje, aby měla víc dětí a ospravedlnila tak svůj zoufale prázdný život.

Cestou domů zkontroluje mobil, ale žádnou zprávu od Whitney tam nenajde. Je zaneprázdněná, ona je přece zaneprázdněná. Dělá věci, které pracující lidé dělají. Hlavu má plnou velkých dalekosáhlých řešení velkých dalekosáhlých problémů v prostředí, která už Blair nezná.

Přesto na Blaiřiny textovky v tom nepřetržitém rozhovoru, který spolu přes týden vedou, pokaždé svědomitě odpoví. Navzájem se kontrolují, domlouvají si další společnou sklenku vína. Blair nikdy neměla pití alkoholu ráda, ale je to způsob, jak se zapojit. Když se na sklonku dne sejdou osobně a tráví čas s dětmi, cítí, že Whitney opouští obvyklé napětí, že se pomalu uvolňuje. Soustředí se na to, co jí Blair říká, už není duchem nepřítomná, křik dětí ji přestává dráždit. To je tím vínem, samozřejmě, jistěže za to může víno, ale Blair by si ráda myslela, že i její společnost.

Je to bezvýznamné.

Whitney však laskavě předstírá, že není. Tím, že Blair hodinu poslouchá, jak vykládá o školním prodeji pitomých koláčků, který za rok vydělá necelých dvě stě dolarů, jí dodává na důstojnosti.