Corina Bomann

DIE SCHWESTERN VOM WALDFRIEDE

Leuchtfeuer

Copyright © 2021 by Penguin Verlag, a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © bürosüd GmbH

Jacket illustrations © Trevillion Images, buerosued.de

Translation © 2024 by Zuzana Soukupová

ISBN 978-80-249-5382-3

Obsah

- prolog

- První díl

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- Druhý díl

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- Třetí díl

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- 48. kapitola

- 49. kapitola

- 50. kapitola

- 51. kapitola

- 52. kapitola

- 53. kapitola

- 54. kapitola

- 55. kapitola

- 56. kapitola

- 57. kapitola

- 58. kapitola

- 59. kapitola

- 60. kapitola

- 61. kapitola

- 62. kapitola

- 63. kapitola

- 64. kapitola

- epilog

- doslov

Věnováno uzdravujícím a pomáhající rukám z Waldfriede,

tehdy jako i dnes

Autorka se v tomto románu opírala o skutečné události,

které se odehrály v určitém místě i čase.

Řada detailů jejich průběhu i postavy byly pozměněny,

doplněny a často literárně přepracovány.

Tento román je tedy dílem fantazie,

v němž fakta a fikce, skutečné i vymyšlené události,

vytvářejí nedílný umělecky přetvořený příběh.

PROLOG

Byl to jeden z nejteplejších letních dnů roku 1916, když si vyjeli na jezero. Vzduch se chvěl horkem a nad vodou se třepotaly vážky v honu za kořistí.

Martin vesloval klidnými, silnými záběry, zatímco Hanna ležela na zádi člunu a levou rukou čeřila vlny. Konečky prstů se opatrně dotýkala vodní hladiny a její pohled se ztrácel v jemných, třpytivých liniích vln, které se za lodí spojovaly do jednoho proudu.

Z dálky k nim dolehlo volání kukačky. Jak to vždycky Hanně říkávala babička? Ráno věští kukačka starosti, v poledne smutek a večer radost.

Poledne už dávno minulo, ale do večera bylo ještě daleko. To, co v tom okamžiku cítila, však nebyl smutek. Nejradši by tu zůstala navěky, spolu s mužem, kterého miluje víc než vlastní život.

Po chvíli Martin odložil vesla a člun se zastavil. Jen se jemně pohupoval na hladině.

Hanna se zahleděla na svého snoubence. Jako pokaždé, když se mu zadívala do tváře, prostupoval jí hřejivý pocit bezpečí. Se svými rusými vlasy protkanými dozlatova zbarvenými prameny vypadal jako princ z pohádky. Hleděl na ni smaragdově zelenýma očima a jeho smyslně vykrojené rty se usmívaly. V bílé u krku rozepnuté košili s vyhrnutými rukávy vysoko nad svalnaté předloktí ve slunečních paprscích úplně zářil.

„Nepojedeme dál?“ zeptala se a posunula se k němu blíž.

„Ne,“ odpověděl a v očích mu zasvítily nezbedné jiskřičky. „Tady tě mám konečně jen pro sebe.“ Objal ji a políbil. Když si mu položila hlavu na prsa, cítila, jak silně mu buší srdce. Obklopilo ji jeho teplo a jako vždycky, když byla s ním, dokázala zapomenout na svou těžkou práci a na utrpení pacientů, s nímž se musela každý den vyrovnávat.

Práce v sanatoriu Friedensau byla její poslání, ale někdy snila o tom, že by trávila dny jen s Martinem někde na osamělém ostrově nebo jako právě teď v malém člunu.

Chvíli se jen mlčky objímali, naslouchali větru, který šelestil stromovím na břehu, a vdechovali letní vzduch naplněný vůní sena a květů.

Když slunce zakryl mrak, dopadl na malý člun stín. Možná to přece jen volala smutná kukačka, pomyslela si Hanna.

„Kdy musíš odjet?“ zeptala se tiše. Podívala se na něho a rukou sklouzla za okraj rozepnuté košile, aby mohla hladit jeho kůži a zarostlou hruď.

Povolávací rozkaz mu přišel už před několika týdny. Martin jako adventista odmítal službu se zbraní v ruce z morálních důvodů, ale to mu nepomohlo. Dopis s přesným termínem odjezdu dostal včera večer.

„V pondělí.“

Pondělí. Takže jim zbývá už jen tohle odpoledne a zítřejší neděle. Moc málo času.

„Musíš skutečně odjet?“ Hanna cítila, jak se jí strach zaťal do hrudi jako drápy netvora toužícího po kořisti. „A co kdyby ses neukázal na nádraží…“

„Tak by mě postavili před válečný soud a nejspíš zastřelili.“ Martin si zhluboka povzdechl. Věděla, že i on se bojí, i když před ní hraje statečného. „Mám sloužit u sanitářů. Ti se do bojů nedostávají.“

Jenže Hanna o tom pochybovala. Ani polní lazarety nebyly ušetřeny útoků, které byly sice považovány za zavrženíhodné, ale ve válce, která už zuřila dva roky, se stalo tolik strašných věcí, že se to nedalo vyloučit. Na frontě žádná jistota neexistuje.

„Musíš mi slíbit, že na sebe budeš dávat pozor,“ podívala se mu naléhavě do očí. „Jestli se ti něco stane, tak to nepřežiju.“

Přitáhl ji k sobě a políbil. „To ti slibuju. A ty dávej pozor na sebe. Ne aby sis tu zatím našla někoho jiného.“

Hanna ho bouchla pěstí do prsou. „Ty víš, že nemůžu milovat nikoho jiného. Miluju jen tebe, Martine Bergaue, jen tebe!“

„A já miluju tebe!“ Martin se usmál a znovu ji políbil, tentokrát mnohem vášnivěji. V Hanně se zvedla vlna dosud nepoznané touhy. Když byla s Martinem, cítila ji často, ale nikdy se jí nepoddali, protože jim jejich víra předepisovala, že musí počkat na svatební noc.

„Uteče to jako voda,“ poznamenal, když uvolnil své objetí. „Třeba bude za pár měsíců po válce.“

Cítila, jak jí do očí stoupají slzy. „Přála bych si, aby už bylo po všem. Pak bychom se mohli konečně vzít a…“ Umlčel ji dalším polibkem a konečky prstů něžně hladil její tvář.

„Až se vrátím, půjdeme za pastorem Schubertem. Hned. Ten nás jistě oddá.“

Věděla, že by na to měla něco říct, ale najednou si připadala jako ochromená, ztuhla a nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

„Slyšelas, Hanno?“ zeptal se. Jeho oči se rozšířily, jako kdyby uviděl něco děsivého. „Hanno!“ popadl ji a zatřásl s ní. „Hanno!“

„Hanno!“

Martina, jezero a sluneční svit pohltila temnota. Zůstal jen hlas, ale nebyl Martinův. Sen, pomyslela si Hanna. Byl to jen sen.

V příštím okamžiku pocítila, že někdo silně třese jejími rameny.

„Hanno, probuď se!“ pronikl k ní hlas, který patřil nějaké ženě.

Přinutila se otevřít oči. Pořád ještě byla tma, až na jeden světlý bod, který se pohyboval nad její tváří.

„Co se děje?“ zeptala se rozespalým hlasem a pokusila se setřást olověnou tíhu ze svých víček.

„Přivezli Martina!“

Vyslovení jeho jména okamžitě zaplašilo spánek.

„Martina?“ vyhrkla nevěřícně.

„Ano. Právě dorazil transport se zraněnými. Martin je mezi nimi.“

Zranění? Rázem se vztyčila. Martin byl zraněn? To snad ne!

Okamžitě vyskočila z postele. Teď si uvědomila, že to byla sestra Christel, kdo ji vzbudil. Přes stejnokroj měla přehozený vlněný šál. Hanna si uvědomila, že má noční službu.

Od té doby, co byla válka pořád horší a fronta se přesunula do Belgie, vozili k nim pacienty často i v noci, vojáky zraněné v bojích.

Prvního ošetření se jim přirozeně dostávalo už v polních nemocnicích, ale jakmile byli schopni transportu, odváželi je na doléčení jinam.

Hanna se denně modlila, aby už konečně přišla vytoužená zpráva o konci války a Martin se vrátil.

Že by ji Bůh konečně vyslyšel?

Spěšně vklouzla do svých modro-bílých pruhovaných šatů a natáhla si boty. V hlavě jí vířily myšlenky jako splašené. Martin je zraněný… Co se stalo? Zasáhla ho kulka? Nebo něco horšího?

Nenasadila si ani čepeček a vyrazila z místnosti. Christel za ní.

Ubytovna sester stála nedaleko sanatoria. Venku jí padl pohled na náklaďák, který se tam jako nějaké temné monstrum tyčil ve světle oken sanatoria. Muži pomáhali svým kamarádům dolů z korby.

Srdce se jí rozbušilo. Radostná vyhlídka, že zase uvidí Martina, se mísila s obavou, co se mu stalo.

Třeba kvůli tomu zranění už nebude muset zpátky na frontu. A kdyby mu zůstaly nějaké jizvy, co na tom? Ona ho bude vždycky milovat!

Když se zastavila, aby se jednoho z vojáků zeptala na Martina, uslyšela, jak na ni Christel volá: „On už je uvnitř!“

Hanna sebou trhla. Úplně zapomněla, že její kolegyně běží za ní. Podkasala si sukni a vyběhla po schodech nahoru. Letmo přelétla očima tváře mužů, kteří seděli v hale. Někteří s ovázanou hlavou, jiní měli amputované ruce nebo nohy. Jeden voják přišel o oko, jiný se díval do prázdna.

Martin mezi nimi nebyl.

„Pojď se mnou!“ Sestra ji popadla za ruku a táhla k nemocničním pokojům.

„Je to špatné?“ udýchaně ze sebe vyrazila.

„Hned uvidíš,“ odpověděla Christel. Pohled, který na ni přitom vrhla, nevěstil nic dobrého. Stiskla Hanně ruku a pospíchala dál.

Dveře pokoje byly otevřené. Doktor Meyer, vedoucí lékař, a ošetřovatel stáli u jedné postele. Ležel na ní muž, který přišel o levou ruku a taky o levou nohu. Pahýly měl ovázané silnou vrstvou gázy. Pacientova tvář byla stažená bolestí, oči měl zavřené.

Ne, to přece není její rusovlasý princ se silnýma rukama a nádherným úsměvem!

Hanně se sevřelo hrdlo a ztuhla na prahu pokoje. Pak se pohled zraněného stočil na ni. Jeho oči se rozzářily a ústa, která teď vypadala úplně jinak, se roztáhla v úsměvu.

„Hanno!“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Moje Hanno!“

Alespoň hlas mu zůstal. Slzy jí vytryskly z očí. Nevěděla, co má dělat, jen poznala, že je to skutečně Martin, kdo to tu před ní leží. Stáhl se jí žaludek, v ústech pocítila hořkost.

Martin k ní natáhl pravou ruku. Vypadala, že ta je celá, ale i ji měl ovázanou. „Hanno, pojď ke mně, ať se na tebe pořádně podívám.“

Vší silou potlačila nevolnost a zděšení a udělala krok dopředu. Ošetřovatel, který mu právě upravoval lůžko, ustoupil stranou a také doktor Meyer pokývl a odvrátil se.

Když se na svého snoubence podívala zblízka, zalapala vyděšeně po vzduchu. Očividně nebyl zraněný poprvé. Vedle čerstvých ran si všimla ještě jiných, které se mu už zajizvily. Jeho spodní ret rozbrázdilo několik řezných ran, které dodávaly jeho ústům groteskní výraz.

Rozechvěle k němu natáhla ruku, Martin ji uchopil a s nečekanou silou si ji přitáhl ke rtům.

„Tolik jsi mi scházela, miláčku,“ zašeptal.

Hanně přeběhl mráz po zádech. Martina milovala, to ano, ale vidět ho takhle, to překonalo její nejhorší obavy.

Po tváři se jí skutálela slza. „Ty mně taky,“ vypravila ze sebe. „Proboha, co se ti stalo?“

„Při odnášení raněných došlo k dalšímu útoku,“ vysvětlil jí doktor Meyer tiše. „Granáty zasáhly sanitáře, střepiny mu roztrhaly nohu a ruku natolik, že musely být amputovány.“

Martin unaveně přikývl. Jeho pohled přejel po pahýlech. „Vzpomínám si jen na jasný záblesk. Když jsem zase přišel k sobě, zbyla ze mě jen polovina.“

Přitiskla si druhou ruku na ústa. Dusila se vzlyky, ale za každou cenu se snažila před Martinem zachovat klid. Je tady, zase doma. Na ničem jiném nezáleží.

„Asi bychom vás měli nechat chvíli o samotě,“ usoudil doktor Meyer a pokývl na ošetřovatele, aby šel s ním. „Kdyby něco, jsme hned vedle.“

Hanna byla v pokušení požádat lékaře, aby zůstal, tak moc ji vyděsil Martinův stav.

„Už jsem si myslel, že se tohohle dne nikdy nedočkám,“ pronesl Martin, když už byli oba muži pryč. I v jeho očích se teď třpytily slzy. „Tvoje dopisy byly to jediné, k čemu jsem se upínal. Tolik jsem doufal, že se konečně vrátím domů.“

„A teď jsi tady,“ vymáčkla ze sebe Hanna a polkla slzy. Pořád netušila, co má dělat. Kdyby měl jen nějaký obvaz nebo berli, byla by šťastná a políbila by ho. Teď se o ni ale pokoušela nevolnost a měla strach, že se Martin roztříští jako sklo, kdyby se ho dotkla.

„Konečně se můžeme vzít!“

Cítila, jak se jí sevřelo srdce. „Nejdřív se musíš pořádně uzdravit,“ namítla opatrně. „Myslím, že by tě pastor nerad viděl před oltářem v tomhle stavu.“

„To je mi jedno. Přece by zraněnému vojákovi neodmítl splnit přání spojit se konečně se svou milovanou?“

Nedokázala mu odpovědět. Jejího Martina, mírumilovného člověka, který nikdy nechtěl vzít do ruky zbraň, granáty roztrhaly tak, že už z něho nikdy nebude ten mladík, jakého znala. Poslední, na co teď měla myšlenky, byla svatba.

„Chceš mě ještě, nebo ne?“ Ve tváři se mu objevil prosebný výraz.

„Samozřejmě že tě chci!“ vyhrkla a zastyděla se. Špatné svědomí ji nakonec přimělo, aby se nad něho sklonila a políbila ho. Když zavřela oči, bylo to jako dřív. Jeho rty byly sice trochu rozpraskané, ale pořád z nich sálalo teplo. Jakmile znovu otevřela oči a podívala se na něho, vrátila se do reality.

„Půjdu se zeptat pastora,“ slíbila. „Nejdřív se ale musíš trochu zotavit. Já už se postarám, aby…“ Zarazila se, když si uvědomila, jaká slova se chystala vyslovit. Aby ses zase postavil na nohy. To ale nedokáže, nikdy už se na nohy nepostaví. V nejlepším případě ho čeká kolečkové křeslo. Už nedokázala zadržovat slzy.

„U tebe se rychle uzdravím,“ ujišťoval ji a ovázanou rukou jí opatrně otíral tváře. Hanna si v duchu kladla otázku, jestli jí umí číst myšlenky. „Jenom v dílně mi asi budeš muset pomáhat.“

„To jsem přece dělala vždycky,“ namítla a popotáhla nosem. „To mi nikdy nevadilo, vždyť víš.“

Martin přikývl a přejel si jazykem rty. „Byla by z tebe dobrá správcová, máš technické nadání. Vždycky jsem říkal…“

Náhle mu tělem proběhla křeč. Chytil se za krk a celý se vzepjal.

„Co je to s tebou?“ vyhrkla poplašeně Hanna a chytla ho za ruku.

Vytřeštil na ni oči a křečovitě zalapal po dechu.

„Doktore Meyere!“ zaječela, „doktore Meyere, rychle, pojďte sem!“

Lékař přiběhl s ošetřovatelem v patách. Obvykle se choval klidně, ale teď měl ve tváři napjatý výraz.

„Nemůže se nadechnout!“ vyrhrkla Hanna vyděšeně.

„Plicní embolie!“ uslyšela, jak říká doktor. Pak se otočil na Hannu. „Prosím, opusťte pokoj!“

„Ale já bych s ním chtěla zůstat! Já u něho musím být!“ Rozvzlykala se, ale to už ucítila na ramenou silné ruce ošetřovatele, který ji odváděl na chodbu.

„Pusť mě!“ vykřikla a pokusila se proniknout zpátky do pokoje. „Musím k němu! Musím k němu!“

Ošetřovatel ji odtáhl chodbou a posadil na lavici v čekárně před oddělením.

„Hanno!“ řekl důrazně a podíval se jí naléhavě do očí. „Teď u něho nemůžeš být!“

„Někdo ale musí doktoru Meyerovi asistovat!“

„To udělám já. Nech doktora dělat jeho práci a uklidni se. Já ti řeknu, až za ním zase budeš moct jít.“

Všechno v ní křičelo, že se mu má vytrhnout a vrhnout se k Martinovi, ale ošetřovatel měl samozřejmě pravdu. Jestli má doktor Meyer odvést dobrou práci, nepotřebuje vedle sebe plačící sestru.

Přikývla tedy a zhroutila se na lavici. Ošetřovatel spěchal zpátky do nemocničního pokoje. Celou dobu nemohla dělat nic jiného než upírat prázdný pohled na protější zeď. Tikání staničních hodin přehlušovaly jiné zvuky, ale Hanna bezustání sledovala, jak se jejich ručička neúprosně posouvá. Uplynuly tři minuty, pět, pak deset. Kolem ní pospíchaly sestry, pacienti po chodbě kulhali s berlemi, jiné převáželi ošetřovatelé na lůžkách. Tu a tam se otevřely staniční dveře, ale Hanna neměla ani sílu vzhlédnout. Žaludek i hruď jí svíral strach.

Plicní embolie, řekl doktor Meyer. Věděla, že to znamená ohrožení života, když se krevní sraženina dostane do plicních arterií. Ale to se nemohlo stát. Martin byl vždycky tak zdravý…

Když se ručičky hodin přiblížily k jedné, znovu se otevřely staniční dveře a objevil se doktor Meyer. Vypadal zničeně a kráčel k ní se svěšenými rameny. Na plášti měl zřetelné žlutočervené skvrny.

Hanna vyskočila. „Můžu za ním? Už je mu líp?“

Doktor Meyer smutně sklopil hlavu. Bylo zřejmé, že jen těžko hledá správná slova.

„Je mi to skutečně líto, já… už jsem pro něho nemohl nic udělat.“

Vnímala jeho slova jako kapky deště, které před ni padají na zem, zatímco ona stojí pod přístřeškem. Ve skutečnosti se k ní nedostaly, i když věděla, že tu jsou.

Nevěřícně zavrtěla hlavou. „To není možné. Já… já jsem ho viděla, zdálo se, že se uzdravuje!“

„To je pravda, ale v případě trombů to tak bývá. Dlouho ležel a také transport nebyl právě pohodlný…“

„Chci ho vidět!“ vpadla mu do řeči a sevřela odhodlaně ruce v pěst. Doktor Meyer jí sice nikdy nelhal, ale teď mu nevěřila ani slovo.

Lékař sklopil hlavu a ustoupil. Hanna se vrhla do staničních dveří a pádila do Martinova pokoje.

Ležel natažený na posteli, nemocniční košili měl na prsou strženou dolů. Teď viděla, že i na zbytku těla má zranění a jizvy.

„Martine!“ vykřikla, ale on se nepohnul. Na bradě a na zmodralých rtech mu ulpěla stopa krvavé pěny. Jeho zelené oči zíraly bez života na strop, vybledlé jako uschlé lístky.

„Sestro Hanno, to byste neměla,“ řekl za jejími zády doktor Meyer. Ale už bylo pozdě. Ten pohled se jí vpálil nesmazatelně do paměti.

Najednou cítila na hrudi nesmírnou tíhu. Vyrazila ze sebe naříkavý tón. Spěšně si dlaní zakryla ústa, aby ho zadusila. Kolena se jí podlamovala, zatímco zbytek těla strnul v křeči. Jako tonoucí zalapala po dechu.

„Sestro Hanno?“ slyšela ustaraný hlas doktora Meyera, ale jí se zdálo, že všechno kolem ní je najednou daleko. Její obzor se začal zužovat a svět na okrajích ztrácel kontury. Srdce jí bušilo jako splašené a celé tělo se jí rozechvělo. Cítila, jak jí nohy vypovídají službu. Teď umřu, blesklo jí hlavou, a pak se jí zatmělo před očima.

PRVNÍ DÍL

Byl 29. prosinec roku 1919, chladný zimní den, kdy doktor Conradi

a jeho choť spolu se zdravotním bratrem H. F. Schubertem, bratrem Stahlem a zdravotní sestrou Mariou Kuchovou dorazili do Lesního sanatoria v Berlíně Zehlendorf-West, aby dům převzali pro společenství

adventistů sedmého dne. Od té chvíle se nadále měl nazývat

Sanatorium a klinika Waldfriede.

Jestliže zběžná prohlídka sanatoria přinesla poměrně uspokojivý výsledek, tak se brzy ukázalo, že toto zařízení, které během války sloužilo jako lazaret, je značně zanedbané a vyžaduje zásadní rekonstrukci.

KRONIKA NEMOCNICE WALDFRIEDE, 1920

Ano, dokonce i po podepsání kupní smlouvy stále hrozily nejrůznější intriky, dokonce i zabavení ze strany úřadů pro ubytování utečenců.

Jako by se všechno spiklo proti uskutečnění plánovaného převzetí zařízení naším společenstvím…

ZE VZPOMÍNEK DOKTORA LOUISE EUGENA CONRADIHO, 1920

1. KAPITOLA

Friedensau, 1. prosince 1919

Už se radili víc než půl hodiny. Hanna neklidně poposedávala na židli. Nebyla si jistá, co tu dělá, ale obávala se, že důvod, proč vrchní sestra stále ještě jedná s doktorem Meyerem, nevěstí nic dobrého.

Nejspíš mě chtějí propustit nebo přinejmenším přeložit, uvažovala a úzkostně si tiskla ruce. Žaludek se jí svíral strachy a nohy měla úplně studené. Žádný div při tom mrazivém průvanu, který protahoval chodbou. Ale nebyl to jen zimní chlad, kvůli kterému jí běhal mráz po zádech.

Od té hrozné noci, kdy Martin zemřel, ošetřovala pacienty se stále většími obtížemi. Nějakou dobu si to vysvětlovala smutkem, ale i teď, když už uplynul celý rok, zůstával v ní jakýsi stín, který jí pořád víc kalil radost z práce. Úkony, které jí dřív vůbec nevadily, se stávaly den za dnem větší zátěží.

Od konce války už ve Friedensau nebyl lazaret, jen pouhé sanatorium. To ale neznamenalo, že by se i teď nemusela starat o tělesně i duševně strádající muže.

Když jednoho dne přistoupila k posteli vojáka, který se měl u nich zotavit, vynořil se jí znovu před očima Martin, jak leží na nemocničním lůžku, zmrzačený a zoufale lapající po vzduchu.

Pacient se jejímu snoubenci vůbec nepodobal, ale jí se přesto rozbušilo srdce a nemohla popadnout dech. V uších jí hučelo a pak stejně jako v noci, kdy zemřel Martin, se vedle nemocniční postele zhroutila v bezvědomí na zem.

A potom se jí to stávalo stále častěji. Doktor Meyer ji vyšetřil a nezjistil žádné onemocnění, jenže následující den znovu omdlela, když se měla postarat o nemocného vojáka.

Vrchní sestra se domnívala, že důvodem je hysterie, ale doktor Meyer poznal, že její duše trpí traumatem ze ztráty milovaného člověka. Jemu mohla děkovat, že ji drželi dál od válečných invalidů.

Jenže takhle to přece nepůjde dál. K čemu je nemocniční sestra, která nemůže ošetřit každého nemocného? Mnohé kolegyně ji už za jejími zády pomlouvaly a tvrdily, že se tak jen chce vyhnout práci s vojáky.

Její jedinou oporou byla mladší sestřička Leni, která ji v těžkých dnech pokaždé objala a utěšila. S Leni mohla mluvit o své úzkosti, aniž by se bála, že ji bude považovat za blázna.

Uplynulo dalších několik minut. Nakonec už to Hanna nevydržela, vstala a přikradla se ke dveřím. Rychle se ujistila, že nablízku nikdo není, a pak přitiskla ucho na dveře.

„Víte to jistě?“ ptala se právě vrchní sestra. „I u vás bude přicházet do styku s invalidy. Co když se bude děsit i jich?“

Hanna se kousla do rtu. Přesně toho se obávala. Co ale mělo znamenat to u vás?

Odpovědi doktora Meyera nerozuměla. Vždycky mluvil hodně potichu a člověk musel dávat dobrý pozor, když mu dával pokyny.

„Tak ji sem tedy zavolejte,“ zaslechla hluboký hlas, který nepatřil doktoru Meyerovi.

Rychle uskočila ode dveří a znovu se posadila na židli. V příštím okamžiku se ve dveřích objevila tvář vrchní sestry Sickeszové. Rysy její tváře byly tvrdé, oči pozorné a její uvažování ostré jako složené hrany čepečku, který jí předpisově seděl na prošedivělých vlasech.

„Můžeš jít dál, Hanno,“ vyzvala ji přísně a otevřela dveře dokořán.

Hanna vstala, narovnala se v ramenou, uhladila si zástěru a vstoupila.

„Dobré ráno,“ pozdravila a udělala malé pukrle.

Doktor Meyer něco zabručel a přikývl. V křesle vedle něho seděl doktor Conradi.

„Dobrý den, sestro Hanno,“ vlídně se na ni podíval a podal jí ruku. „Rád vás vidím.“

Už se s ním párkrát zběžně potkala, když pracoval na operačním sále. Bylo mu kolem pětatřiceti, měl hnědé vlasy a převyšoval ji dobře o hlavu. Knírek nad plnými rty mu moc slušel. Jeho hnědé oči na ni hleděly překvapivě srdečně.

„Já vás také,“ odpověděla zdrženlivě a v duchu se podivila, že si ji po těch několika setkáních vůbec pamatuje. Vždyť je jen jednou z mnoha sester.

„Posaď se,“ vybídla ji vrchní sestra.

Hanna si sedla na druhou židli před psacím stolem a způsobně složila ruce do klína. Měla je studené jak rampouchy. Bylo jí trapně, když si představila, co všechno o ní asi vrchní sestra doktoru Conradimu vykládala.

Teprve teď si všimla, že má lékař před sebou na stole nějaké papíry. Rozeznala své jméno a pochopila, že je to její složka, v níž jsou zaznamenané všechny její zásluhy, ale i pochybení.

„Vy pocházíte z Magdeburku?“ začal se vyptávat doktor Conradi. „Narodila jste se 10. července 1895.“

Hanna přikývla.

„Odkdy jste ve Friedensau?“

To si přece může přečíst v těch papírech, pomyslela si, ale přesto nahlas odpověděla: „Od roku 1913.“

„Takže vaše zaškolení proběhlo tady?“

„Ano, pane doktore.“ Na okamžik v myšlenkách zalétla k svému prvnímu dni v sanatoriu. Jako městské dívce jí zdejší okolí připadalo chudé a pochmurné, ale po nějaké době se naučila oceňovat přednosti venkovského klidu.

A byl tu Martin. Mladík o rok mladší než ona, ale po otci vysoký a rozložitý. Nejdřív ho vnímala jen jako syna správce. Po dvou letech se ale o ni začal opatrně ucházet.

Když začala válka, nepatřil k těm bláhovým chlapcům, kteří pod vlajícími prapory táhli pro císaře do boje. Jenže pak byl v roce 1916 povolán i on.

Hanna na vteřinu zavřela oči, aby tu vzpomínku zaplašila. Když je zase otevřela, díval se doktor Conradi do její složky. Pak na ni znovu upřel zrak a pokračoval: „Slyšel jsem, že se zajímáte o techniku.“

Začervenala se a vrhla na něho rozpačitý pohled. Doktor Meyer seděl se zkříženýma rukama a tvářil se jako by nic.

„Můj… můj snoubenec byl syn správce. Pomáhal otci v dílně a pár věcí mi ukázal…“ Zarazila se, krátce se zamyslela, a pak dodala: „Ale máte pravdu, technika mě zajímá.“

„Někdy prováděla menší opravy v pokojích pacientů, když právě nebyl správce po ruce,“ vmísila se do hovoru vrchní sestra.

To se stávalo, když už byl Martin pryč a nemohl svému churavému otci pomáhat. Wilhelmem Bergauem smrt syna natolik otřásla, že se jeho nemoc rapidně zhoršila a po třech měsících následoval svého Martina do hrobu.

Doktor Conradi se na ni usmál. „Zřejmě jste se už doslechla, že jsme koupili nemocnici. V Zehlendorfu, to je obec poblíž Berlína.“

Hanna o nové nemocnici slyšela. Vzhledem k její poloze nedaleko hlavního města se jistě stane důležitějším zdravotnickým místem, než je sanatorium ve Friedensau.

„Měla byste zájem přejít k nám?“ zeptal se doktor Conradi. „Potřebujeme sestru, která se nebojí technických přístrojů. Chtěla byste absolvovat kurz na obsluhu rentgenu?“

Nejdřív měla na jazyku odmítavou odpověď.

Ty paprsky jsou nebezpečné, tvrdila před časem jedna starší sestra. Prý je možné, že žena po ozáření nebude moct mít děti.

Jaké děti, pomyslela si pak trpce. Martin je mrtvý a já se nikdy nevdám. Je to vlastně jedno. Kromě toho bych se tak mohla zbavit těch postranních pohledů a pomluv.

Pohlédla doktoru Conradimu do tváře, v níž se zračilo očekávání.

„Neměla byste na starosti jen snímkování pacientů,“ dodal na vysvětlenou. „Musela byste ty filmy i vyvolávat, a navíc převzít lehčí údržbářské práce. Cítíte se na to?“

Hanna byla na vážkách. Nabídka doktora Conradiho jí otevírala velkou příležitost. Rentgenový přístroj, údržba… to znělo dobře. Už by nemusela přistupovat k nemocničním lůžkům, masírovat pahýly invalidům, poslouchat křik tělesně a duševně postižených mužů…

„Můžete si vzít čas na rozmyšlenou,“ pokračoval Conradi. „Jestliže se rozhodnete, že pro mě budete pracovat, pak potřebujeme, abyste nastoupila v Zehlendorfu nejpozději začátkem února.“

Nenápadně se podívala na doktora Meyera a sestru Sickeszovou. Výraz vrchní sestry nic nenaznačoval a také doktorovo chování se nijak nezměnilo.

Conradi se na ni přátelsky usmíval. Působil na ni mnohem příjemnějším dojmem než jakýkoli jiný doktor, s nímž měla dosud co do činění. Takže se na něho taky usmála a rozhodně odpověděla: „Čas na rozmyšlenou nepotřebuju. S nabídkou souhlasím. A do kurzu na rentgen půjdu ráda.“

Půl hodiny po rozhovoru v sanatoriu se doktor Conradi vydal na cestu k magdeburskému nádraží. Odmítl pozvání doktora Meyera na oběd, protože nesměl zmeškat svůj vlak do Berlína.

Vůz, který patřil sanatoriu, poskakoval po nerovné polní cestě kolem starého klapajícího mlýna, který byl pamětihodností obce Friedensau, a pak řidič odbočil na okresní silnici. Měli před sebou ještě třicet kilometrů a automobil nepatřil zrovna k nejrychlejším.

Vzpomínka na rozhovor s doktorem Meyerem, vrchní sestrou a Hannou Richterovou vyvolal na Louisově tváři úsměv.

Svou budoucí rentgenovou sestru sice už dřív vídával, jak spěchá po chodbách, ale ještě nikdy s ní nemluvil. Když se na něho doktor Meyer obrátil s prosbou, zda by k sobě nevzal sestru, která nervově nezvládá péči o některé mužské pacienty, netušil, že jde právě o ni. Hanna Richterová působila kompetentně a v žádném případě ne jako plachá laňka. Podle Ericha Meyera je to milé děvče, zvídavé a učenlivé, jen někdy trochu svéhlavé, což ovšem v jeho očích vůbec nebyla špatná vlastnost. Ale kdo vidí lidem do hlavy? Každopádně byl na ni hezký pohled – štíhlá, s jemnými rysy tváře, malý nosík, tmavší plavé vlasy, trochu nepoddajné kudrny a modré oči. Doufal, že si dá u něho nervy do pořádku.

Když řidič konečně zastavil před magdeburským nádražím, Louis poděkoval, dal mu pár mincí a vystoupil. Venku se ho zmocnil chladný vítr. Už pár dní teplota vzduchu klesala. Snad nezačne sněžit?

Kromě něho na nástupišti skoro nikdo nebyl. Mnul si ruce, dýchal na ně, aby se zahřál, a sledoval kulaté hodiny na trámu střechy nádraží. Za chvíli bude půl jedenácté. Jestli nebude mít vlak moc velké zpoždění, tak snad dorazí na ministerstvo vnitra včas.

Uplynul už víc než rok od chvíle, kdy se s doktorem Meyerem a Heinrichem Schubertem z Východoněmeckého spolku pustili do hledání vhodné budovy pro svůj záměr. Když už se mu nepodařilo odjet jako misijní lékař do Afriky, chtěl využít možnost, kterou mu nabídlo společenství adventistů, a sice zřídit nemocnici, v níž by se žilo a pracovalo podle křesťanských pravidel.

Už máš načase, synu, zněl mu v uších hluboký, přísný hlas jeho otce. Měl bys mít vlastní dům, který by odpovídal tvým schopnostem. Kromě toho adventisté v Německu potřebují velkou nemocnici. Nesmíš mě zklamat.

Hledání vhodného objektu bylo od samého počátku obtížné. Existovalo jen málo budov, které by bylo možné využít jako nemocnici. Většina z nich byla buď příliš vzdálená od většího města, nebo ve velmi špatném stavu.

Lesní sanatorium Valerie Ziegelrothové, které se nacházelo v Zehlendorfu, vyvolalo první záblesk naděje. Nabízelo všechno, co si přál – dobré dopravní spojení, bezprostřední blízkost Berlína a zároveň nedotčenou přírodu v okolí. V sousedství se dokonce rozkládalo jezero Krumme Lanke, kolem kterého by se pacienti mohli procházet.

Jenže představa paní Ziegelrothové o ceně byla dosti nestydatá. Chtěla sedm set třicet tisíc marek za sanatorium ve velmi špatném stavu, protože bylo za války využívané jako lazaret. Doktor Hauffe, který je z pověření paní Ziegelrothové spravoval spíš špatně než dobře, by léčebné zařízení stejně nedokázal dál udržet.

Conradi měl podezření, že majitelka hledá hlupáka, kterého by mohla připravit o co nejvíc peněz. Zároveň však na něho dům opravdu zapůsobil. V duchu si už představoval, co by se z něj dalo udělat.

Spolu s doktorem Meyerem se snažili vyjednávat. Jenže prokurista, malý mužík se skřipcem na nose, byl neoblomný, stejně jako žena, kterou zastupoval. Jednání zamrzla na mrtvém bodě. Conradimu připadl úkol zpravit o neúspěchu Východoněmecký spolek.

Sotva však opustil jeho kancelář, dohonila ho na Potsdamském nádraží mladá žena. Byla to sekretářka Heinricha Schuberta, s nímž krátce předtím hovořil. „Právě přišel tenhle telegram,“ hlásila mu udýchaně a podávala mu obálku. „Pan Schubert doufal, že vás zastihnu, než vám pojede vlak.“

Louis otevřel telegram.

+++PROSÍME O DALŠÍ JEDNÁNÍ+++MUSÍME PRODAT!+++

Podepsán prokurista sanatoria. Nemohl uvěřit svému štěstí. Cíl byl nadosah!

Ale teď, po víc než roce, dostal tohle předvolání na ministerstvo vnitra. Co od něho můžou chtít?

Ze zamyšlení ho vytrhlo houkání vlaku v deset třicet. Vzápětí už se ten železný obr sunul po kolejích, odfoukl si a zastavil. Pára halila vlak jako mlha nad kolejištěm, když Louis Conradi nastupoval do vagonu.

Odpoledne se trochu vyjasnilo. Slunce, které v tomto ročním období zapadalo hodně brzo, ještě zlatě osvětlovalo okna ministerstva vnitra.

Louis si pospíšil a vyběhl po schodech. Cestou vlak musel zastavit a v jednu chvíli se už bál, že přijede pozdě. Ale teď už je konečně tu.

Žaludek se mu bolestně svíral nervozitou, jenže věděl, že ji nesmí dát najevo. Ministerstvo bylo jako bazén plný žraloků, tady člověk musel dávat pozor, aby se neponořil moc hluboko, a být stále připraven čelit jakékoli nepříjemnosti.

Vyšel do prvního patra a ohlásil se v sekretariátu ministerského úředníka Guntera Wiedemanna, který zodpovídal za rezort zdravotnictví. Když byl vpuštěn do jeho kanceláře, zjistil, že úředník není sám. Přítomni byli další dva pánové, jeden starší s bílými vousy a druhý muž v jeho věku s akurátně zakrouceným světle rezatým vousem ve stylu císaře Viléma, který se představil jako advokát ve službách ministerstva. Starší muž, Johann Veit, byl místostarosta Zehlendorfu.

Wiedemann byl plešatý muž s mohutným zátylkem, který mu přetékal přes límec.

„Tak vy jste doktor Conradi, nový vedoucí nemocnice.“ Ministerský úředník k němu přistoupil s úsměvem ve tváři, ale Louisovi neunikl jeho trochu pohrdavý podtón.

„Ano, to jsem,“ zareagoval stručně a v tu chvíli byl rád, že kupní smlouva na dům byla už právoplatně zpečetěná.

„Tak to se vám povedl pěkný úlovek. Staré sanatorium je skutečně krásné. Jistě o něj usilovali i další zájemci.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Louis a podíval se na ostatní pány, kteří ho upřeně pozorovali.

„Víte přece, že máme momentálně ve městě mnoho utečenců z oblastí hraničících s Francií. Sanatorium by jim mohlo dobře posloužit jako ubytovna.“

Než Louis mohl prohlásit, že kromě něj se žádný zájemce neohlásil, Wiedemann pokračoval: „Vy jste to ale zařídil chytře a uzavřel kupní smlouvu.“

„To odpovídá obvyklému postupu.“

Wiedemann si dal s odpovědí na čas. Oba pánové stále mlčeli. Úředník složil ruce na stole, na němž ležel dokument nápadně připomínající Louisovu kupní smlouvu.

„Vy patříte k adventistům, není-liž pravda?“

„Ano.“ Conradi už nedokázal dál skrývat podráždění. Co od něho ten Wiedemann vlastně chce?

„Nechal jsem si vysvětlit, že slavíte sobotu jako sabat. Je snad vaše…“ Louis viděl, jak se snaží najít výraz, který by nevyzněl jako urážka, „… vaše společenství nějaká odnož židovství?“

Louis sevřel pěsti, až mu v nich tiše zapraskalo. Každému jinému by to hned pořádně vytmavil, ale tady bylo třeba postupovat jemně, aby jim dům nakonec ještě nevyvlastnili. Bůhví, jaké nové předpisy si tahle mladá republika ještě vymyslí.

„Ne. My jsme křesťanské společenství. Odlišujeme se od evangelické církve jen tím, že slavíme jako den klidu sobotu, nikoli v neděli.“

„Stejně jako Židé.“

„Jak to stojí v Bibli!“ Louisův hlas zazněl důrazněji. Co si o sobě ten člověk myslí, že mu chce vykládat Boží zákon!

„Vy jste ale spíš spolek než církev,“ pokračoval Wiedemann. Mladší muž vedle něho se uštěpačně zasmál.

Louis se nenechal vyvést z klidu. „To vyplývá z toho, že zatím nemáme mnoho členů. Žijeme ale podle Božího zákonu a Bible. To je nezpochybnitelné.“

„A v tomto duchu chcete vést i nemocnici?“

„Povedeme ji v duchu lásky k bližnímu!“ rozhodně prohlásil. „A podle nejnovějších vědeckých poznatků. V tom se nijak nelišíme od katolických nebo evangelických ústavů. Kromě toho při ošetřování pacientů pro nás víra nehraje roli. Pomáháme každému člověku, ať už má jakékoli názory nebo vyznání.“

Wiedemann sklopil oči na list papíru na stole před sebou.

„Samo o sobě je to vlastně trochu skandál, že paní Ziegelrothová nenabídla radnici v Zehlendorfu předkupní právo. Nemůžeme si dovolit nechat tu budovu zchátrat.“

Pane Bože, pomoz mi, abych se nerozčílil, modlil se v duchu Conradi.

„Promiňte, ale ten dům byl na prodej velmi dlouho a žádný další zájemce se neobjevil. Zehlendorfská radnice by ho za cenu sedm set třicet tisíc marek asi nekoupila, že?“ Louis vrhl na ministerského úředníka ostrý pohled. Ten uhnul očima. „A v žádném případě nemáme v úmyslu nechat tu budovu zchátrat. Nyní tam ještě pracuje doktor Hauffe, ale jakmile Lesní sanatorium vyklidí, převezmeme svůj majetek a začneme s rekonstrukcí. Stavební plány jsou už vypracovány. Kdybych věděl, v jaké záležitosti jsem dnes předvolán, vzal bych je s sebou!“

Ticho, které následovalo po jeho slovech, jako by křičelo.

„Dva roky,“ pronesl nakonec Wiedemann. „Máte dva roky na to, abyste dům zprovoznili.“

Louis zavrtěl hlavou. Takový požadavek je neslýchaný!

„Je naše právo vyvlastnit budovu, která by podle našeho uvážení mohla přinést větší užitek společnosti,“ dodal ministerský úředník. „Chápu, že vzhledem k špatné hospodářské situaci by byl jeden rok příliš krátká lhůta, ale dva roky by měly stačit.“

Louis strnule zíral na klobouk ve svých rukách. Bezmocnost, která ho přemohla, byla nesnesitelná, ale věděl, že teď musí ukázat sílu. „Rozumím,“ odpověděl. Jeho hlas zněl překvapivě pevně. „A ujišťuju vás, že dům otevřeme už v následujícím roce.“

„Nejde jen o otevření, ale i o celkový rozpočet.“

„Ten bude také v pořádku.“ Louis se zvedl. Wiedemann uvedl své stanovisko, už ví, na čem je. „Teď mě omluvíte? Za necelou hodinu mi jede vlak. Všechno ostatní můžeme vyřídit písemně.“

Pokývl oběma němým přísedícím, rozloučil se a opustil budovu.

Venku se zhluboka nadechl a otřel si pot z čela. Co si o sobě ten Wiedemann myslí? A co tu pohledával místostarosta Zehlendorfu? Že by mu najednou došlo, jakou má to staré sanatorium cenu? Chtěl ho snad získat pro sebe? Uprchlíci! Pokud věděl, tak jich v Berlíně moc není. Wiedemannovo tvrzení byla jasná záminka, aby se levně nebo dokonce zdarma budovy zmocnil.

Na schodišti před ministerstvem se zastavil. Točila se mu hlava a bušilo srdce.

Slunce už zmizelo za horizontem, nad střechami domů z něho zbyl jen rudý proužek. Louis se podíval na nebe, kde poblikávaly první hvězdy.

My to dokážeme, pomyslel si. Vybudujeme jednu z nejlepších nemocnic u Berlína a pak si tenhle Wiedemann může ty svoje vyvlastňovací plány strčit za klobouk!

A najednou Conradi věděl, jak se jeho klinika bude jmenovat. Waldfriede.

2. KAPITOLA

Friedensau, 9. února 1920

Večerní slunce se už sklánělo k obzoru, když Hanna došla k malé dílně, která zůstala od Martinovy smrti uzamčená. Současný správce domu se raději usadil v novější postranní budově, takže tady zůstalo všechno tak jako kdysi, když tu její snoubenec pomáhal svému otci.

Kromě něho znala jen ona skrýš, kam dával druhý klíč. Hanna se sehnula, uvolnila jeden kámen ze zdi a vytáhla klíč. Vzala ho, kámen zase zasadila na své místo a odemkla si. Opatrně otevřela dveře.

Všechno tu vypadalo stejně jako v tom roce, kdy Martin odešel do války. Támhle visí jeho plášť, který nosil při práci, tady stojí jeho pracovní boty. Když toho na ni v sanatoriu bylo moc nebo když ji přepadl záchvat paniky, schovala se Hanna na tohle místo, kde ho cítila, jeho teplo, slyšela jeho slova. A vzpomínala na sny, které spolu spřádali.

Tentokrát si ale nesedla na jeho stoličku, ani nezabořila obličej do jeho pláště jako obvykle. Místo toho sáhla nad horní prkno pracovní skříňky a vytáhla zápisník, který si tam Martin schovával mezi různými návody a doklady. Byl celý ohmataný a na ořízce byly znát otisky prstů. Martin ho někdy brával do ruky i uprostřed práce, aby si do něho zaznamenal nějaký nápad. Přitom mu bylo jedno, jestli má ruce od oleje nebo nějaké špíny.

Zahleděla se na barevnou hranu listů a pohladila ty otisky. Martinovy stopy. Jediné, co po něm zbylo kromě jejích vzpomínek. Už napořád. Vezme si jeho zápisník s sebou do Zehlendorfu, jako upomínku na dobu, kterou s ním strávila.

Se slzami v očích si přitiskla zápisník na prsa. Byly v něm nákresy konstrukcí, vynálezů, které už nikdy neuskuteční. Martin snil o tom, že bude inženýr, v sanatoriu působil jen dočasně. Chtěl se postarat o to, aby byla práce lékařů a sester v nemocnicích snadnější. Aby se i jeho milá nemusela tak namáhat.

Hanna si s rozechvěním povzdechla. Cítila slabost v kolenou, ale nechtěla se poddat své bolesti. Musí ještě jednou navštívit Martina, aby se s ním mohla rozloučit.

Se zápisníkem v ruce se vydala na malý hřbitov, který se také nacházel na pozemku sanatoria. Minula starý mlýn a za chvilku už stála u ohrazeného místa posledního odpočinku. Bylo určené pro zemřelé členy jejich společenství. Od otevření sanatoria v roce 1901 tu našli někteří pečovatelé, sestry a další zaměstnanci svůj poslední odpočinek.

Řady hrobů s identickými dřevěnými kříži se během války znásobily, ale Hanna by Martinův hrob neminula ani se zavřenýma očima.

Ledový vítr si pohrával s jejími vlasy, když se zastavila u navršeného hrobu a krátce se pomodlila. Pak otevřela oči a podívala se na kříž s jeho jménem a na malou kytičku z borovicových a cesmínových větviček, kterou mu sem přinesla k Novému roku. Lístky už byly trochu zvadlé a také jehličí začínalo opadávat, ale bobule cesmíny pořád zářily jasně červenou barvou.

Zaváhala jako vždycky, když stála před jeho hrobem. Pastor tvrdil, že smrt je jen spánek, z něhož se člověk při zmrtvýchvstání probudí v novém, nedotčeném těle.

K čemu by to tedy bylo, kdyby Martinovi vykládala o svém životě? Nebylo by rozumnější počkat, až ho znovu uvidí?

Po chvíli však přesto začala vyprávět.

„Odjíždím do Zehlendorfu. Ty si na doktora Conradiho určitě nevzpomínáš, ale on mi nabídl, abych v nové nemocnici pracovala jako asistentka u rentgenu.“ Krátce se odmlčela a pak pokračovala: „Jednou jsi mi řekl, že by ze mě byla dobrá správcová domu. Tohle bude podobné. Přála bych si, abych ti ten rentgenový přístroj mohla ukázat.“

Po tvářích jí stékaly slzy. Najednou jí přišlo zatěžko nechat Martina tady a odjet.

„Vezmu si s sebou tvůj zápisník, ten s tvými nápady a vynálezy. Třeba se je podaří jednoho dne uskutečnit. A když ne… tak budou u mě dobře uložené.“

Hřbetem ruky si otřela mokrou tvář.

„Miluju tě, Martine, a je mi moc líto, že jsme se nemohli vzít. Já… já se stydím za své tehdejší myšlenky, ale dnes už vím, že bych si tě vzala bez ohledu na to, co z tebe válka udělala… Teď se ale musím dívat dopředu. Jít dál. Nikdy na tebe nezapomenu.“

Ještě chvíli postála mlčky u hrobu natolik pohroužená do svých myšlenek, že nevnímala svět kolem. Najednou ucítila, že se někdo jemně dotkl její ruky. Hned věděla, že vedle ní stojí Leni.

Podívala se na stranu a zjistila, že se nemýlí. Její sestřička byla o něco menší než ona a měla stejně nepoddajné světlé vlasy. Tím ale veškerá podobnost končila. Leni měla plnější postavu a kulatější obličej, zatímco rysy její tváře byly hranatější. Kromě toho Leni zdědila nos po jejich otci, zatímco ten Hannin se podobal matčinu nosu.

„Všude tě hledají,“ řekla jí Leni tiše.

Hanna přikývla. „Jen jsem se s ním chtěla rozloučit.“

„To mě napadlo, proto jsem tady.“ Pohledy sester se setkaly. Vysoko nad nimi kroužily vrány a hlasitě krákoraly. „Pojď už,“ vybídla ji Leni. „Je čas na večeři a ty se ještě musíš spakovat.“

Hanna přikývla a naposledy se podívala na hrob. „Budeš se o něj starat? Přineseš sem tu a tam kytičku?“ zaprosila.

„Jistě,“ slíbila jí Leni.

Hanna dala Martinovi mlčky sbohem a pak se nechala svou sestrou odvést do domu.

Po večeři se obě vydaly do Hannina pokoje a začaly balit její věci. Ani jedna z nich toho moc neměla, ale gobelínová taška byla přesto za chvilku plná.

„Přála bych si, abych mohla jet s tebou,“ povzdechla si Leni. „Zehlendorf je jistě překrásný. Vznešené vily, elegantně oblečení lidé. A pak, je kousíček od Berlína. To je tak vzrušující!“

„Kdybychom měly věřit našim rodičům, tak je to skrz naskrz hříšný Babylon,“ připomněla jí Hanna. Věděla, že na rozdíl od Leni nejsou rodiče jejím novým pracovištěm moc nadšení. Po Novém roce je navštívila v Magdeburku. Nelíbilo se jim, že má odjet do Zehlendorfu, tak blízko k Berlínu, ale nic jim to nebylo platné. Hanna byla plnoletá a neprovdaná, rozhodnutí bylo jen na ní.

„Naši rodiče tam ještě nikdy nebyli!“ namítla Leni se zasněným úsměvem. „Já si představuju, jak je to tam nádherné – kina, auta a barevné reklamy…“

„Řekla bych, že se moc často do Berlína nedostanu,“ podotkla Hanna. „Ale když se mi to podaří, tak ti určitě hned napíšu, co je tam všechno k vidění.“

„Třeba si tě tam všimne nějaký muž,“ poznamenala Leni a rýpla ji do boku. „A možná dokonce lékař.“

„Budu se hlavně starat o nemocné,“ brzdila Hanna nadšení své sestry. „Kromě toho ve Waldfriede není jiný lékař než doktor Conradi.“ A pro mě stejně neexistuje jiný muž než Martin, řekla si v duchu.

„Snad si nemyslíš, že by doktor Conradi provozoval tak velkou kliniku sám,“ namítla Leni. „Brzy bude potřebovat asistenty. Mladé nadějné lékaře, svobodné…“

„Žádný s nich nebude jako Martin,“ utnula Hanna sestřiny fantazie a přidala k věcem v tašce zápisník. „Po něm pro mě jiný muž nepřipadá v úvahu.“

Leni stiskla rty, pak přistoupila k Hanně a objala ji kolem ramen. „Promiň mi to, prosím. Já… já jsem jen žertovala.“

„To nevadí.“ Hanna se přinutila k úsměvu.

„Bude z tebe skvělá rentgenová sestra,“ pokračovala Leni a políbila ji na tvář. „A až dostaneš pár dní volno, tak si v létě uděláme výlet do přírody, úplně samy.“

„Musíš za mnou určitě přijet,“ souhlasila Hanna. „Vyrazíme k Wannsee a užijeme si to spolu.“

„A do té doby mi budeš psát?“

„No jistě.“

Hanna vzala Leni do náruče. Rozloučení s rodiči nebylo tak těžké, ale odloučení od sestry ji moc bolelo. Bůhví, kdy se zase uvidí.

3. KAPITOLA

Zehlendorf, 10. února 1920

Příštího večera po příjezdu do Zehlendorfu opravdu obdivovala nádherné domy a bílé vily s velkými okny a rozlehlými zahradami, přesně jak předpokládala její sestřička. Obyvatelé v elegantních oblecích a rozkvetlé parky sice nebyli k vidění, ale to jen proto, že byla zima, která květy a krásné šaty skryla pod sněhem a vlněnými kabáty.

Hanna doufala, že nemocnici najde někde v centru města, ale chodec, kterého se zeptala na cestu, ji poslal směrem na západ, kde už se tyčila poslední zehlensdorfská stavení.

Postupně přicházela do stále opuštěnějších míst, až na samý konec města. Na obzoru se rýsoval temný les. Písková cesta byla rozježděná jako polní cesty kolem Friedensau.

Nejistě se zastavila a vytáhla z kapsy lístek. Na něm stálo Waldsanatorium, Alsenstrasse 97, Zehlendorf. Že by někde špatně odbočila? Nebo si z ní ten člověk udělal legraci a poslal ji na druhou stranu?

Mráz jí přeběhl po zádech. Noci byly ještě chladné a ona měla na sobě jen sesterskou uniformu pod lodenovým pláštěm a nepříjemně kousavou šálu kolem krku. Rezolutně zastrčila lístek zpátky do kapsy a znovu vykročila kupředu, jen si zastrčila pár světlých pramenů vlasů, které jí vyklouzly zpod čepce.

Pod obnošenými botami jí tiše křupal písek, mezi nedalekými stromy se proháněl ledový vítr.

Najednou zahlédla mezi větvemi světlo.

Pustila se přímo k němu a pak pocítila pod nohama zase dlažbu. Nejspíš přece jen špatně odbočila.

V pomalu mizícím denním světle nakonec rozeznala plot. Za ním se tyčila ponurá budova s lomenou střechou a mnoha malými arkýři. Oranžové paprsky zapadajícího slunce se odrážely v horních oknech. Jako nemocnice ten dům nevypadal, spíš jako obrovská vila.

Pak si ale Hanna všimla cedule na bráně: Waldsanatorium Dr. Ziegelrothové. Asi ji ještě nestačili vyměnit.

Když strčila do brány, ozvalo se skřípění pronikající až do morku kostí. Bude třeba naolejovat panty! Pak uslyšela jiný zvuk, který ji donutil zatajit dech. Znělo to jako kroky, jen mnohem rychlejší. V příštím okamžiku k ní přiletěl stín, doprovázený ohlušujícím štěkotem.

Hanna vykřikla a uskočila. Ucítila páchnoucí dech zvířete, které svými ostrými zuby chňapalo po její ruce.

„Dost!“ poručila energicky.

Pes ztuhl, ale nepřestával vrčet a bez hnutí na ni upíral oči, jako by ji chtěl každou chvíli zakousnout.

Hanně vyschlo v ústech. Neměla by se raději otočit a utéct?

„Princi!“ zazněl přes dvůr mužský hlas. „Zpátky!“

Za okamžik se na cestě objevil muž s petrolejovou lampou v ruce.

Pes se přikrčil a zalezl zpátky do boudy.

Teprve teď si Hanna uvědomila, že se třese jako osika. Muž jí něco řekl, čemu zprvu nerozuměla. Pak teprve poznala tvář doktora Conradiho. Hnědé vlnité vlasy mu trochu neuspořádaně padaly do tváře a ani jeho knírek nebyl tak pečlivě zastřižený jako tehdy v prosinci. Na tvářích mu rašily vousy.

„Sestro Hanno?“ zopakoval muž svou otázku. „Jste v pořádku? Nezranil vás náš pes?“

„Ne, všechno je v pořádku, jen jsem se lekla.“ Hanna si položila pravou ruku na hruď a pokusila se uklidnit.

„Promiňte, ale Princ bere svou službu opravdu odpovědně,“ vysvětloval Conradi. „Ale vy jste ho zvládla výborně,“ usmál se na ni.

„My jsme doma vždycky měli nějakého psa. Otec mě učil, že se člověk musí umět zvířatům postavit a hlavně jim nesmí ukázat, že se bojí.“

„A vy jste se nebála?“

„Měla jsem z něho respekt. Strach je na škodu, psi ho hned vycítí a zaútočí.“

Conradi se zasmál a dodal: „Občas se tu potulují všelijací lidé, kterým se zamlouvá náš stavební materiál. Párkrát už se pokusili něco ukrást.“

„To je mi líto.“

„Tak už pojďte dovnitř, musíte být úplně zmrzlá!“

Aniž by spustila psa z očí, následovala doktora po širokém prkně, které bylo položené přes obroušené schodiště ke dveřím do domu. Než vešla, zaklonila ještě hlavu a podívala se na fasádu. Stěny byly porostlé divokým vínem, na němž teď viděla jen holé větvičky a pár smutných zmrzlých lístků.

Doktor Conradi ji nejdřív zavedl do malé předsíně, která asi původně sloužila pro příjem pacientů, a pak odbočili do tmavé chodby. Vzduch tu byl vlhký a skoro tak studený jako venku. Z tapet k ní zavanul zápach plísně. V dálce vpředu poblikávala karbidová lampa.

„Momentálně pořád dochází k stávkám, takže nemáme proud,“ vysvětloval doktor. „Bohužel nemůžeme ani topit, protože kondenzační vedení není v pořádku a budeme ho muset vyměnit.“

Martin by to možná dokázal opravit, kmitlo Hanně hlavou, ale rychle tu myšlenku zahnala.

Lékař před ní vešel do malé místnosti, kterou taky osvětlovala plynová lampa. Nebyl tu téměř žádný nábytek a namísto kamen spatřila jen ohniště v železném koši, v němž plameny olizovaly rozžhavené uhlí. Lidé, kteří se tísnili kolem něho, jí nejdřív připadali jen jako stíny, ale když si její oči zvykly na sporé světlo, rozpoznala dva muže a tři ženy, kteří si ji zvědavě prohlíželi.

Starší z nich, sestra Maria Kuchová, byla stejně jako Hanna nemocniční sestra. Pracovala původně také ve Friedensau, kde se poznaly, pak ale odešla do Hamburku. Žena se slámově žlutými vlasy a pihovatým nosíkem musela být Conradiho manželka Catherine. Jak Hanna věděla, pocházela ze Skodsborgu v Dánsku.

Třetí do počtu tu stála bledá dívka s hnědými vlasy a výraznýma tmavýma očima, které mohlo být šestnáct, sedmnáct let. Se zájmem se na Hannu usmála.

Z mužů poznala Carla Rohledera. Kdysi pracoval jako ošetřovatel ve Friedensau, po nějaké době však odjel do Greizu v Duryňsku.

Muže, který stál vedle něho, nikdy dřív neviděla.

„Podívejte, kdo k nám dorazil!“ Conradi postavil svítilnu na malý stolek.

Lehce se uklonila a pozdravila: „Dobrý večer.“

„Vítej, ty musíš být sestra Hanna,“ pronesla Catherine Conradiová s lehkým přízvukem a podala jí ruku. „Jaká byla cesta?“

„Dobrá, děkuji,“ odpověděla a opětovala její stisk. „Vlak měl ale bohužel docela velké zpoždění.“

„Ano, to ty stávky,“ povzdechl si doktor Conradi a přisedl si ke své ženě. „Na ulicích to všude vře. Musíme doufat, že to nepovede ještě k něčemu horšímu.“

Když její vlak projížděl městem, všimla si barikád v ulicích a zaslechla dva muže, jak se baví o potyčkách s policií.

„Sestru Mariu už znáš,“ pokračovala paní Conradiová a pak ukázala na oba muže. „Ošetřovatele Rohledera taky. Ale Georga Briddeho asi ne, viď?“

Hanna zavrtěla hlavou.

„Bratr Bridde se pro začátek ujme našich účetních knih,“ poznamenal Conradi. „Pochází ze Švýcarska, kde získal zkušenosti s vedením účetnictví.“

Účetní jí s přátelským úsměvem podal ruku.

Nakonec paní Conradiová pokývla směrem k neznámé dívce. „A tady máme Elsu Rogelovou. Pomáhá nám s úklidem.“

Oslovená dívka se zvedla a také jí podala ruku. Byla docela malá, působila spíš jako dítě. Ale stisk ruky měla silný jako dospělá žena.

„Těší mě, sestro Hanno,“ tváří se jí mihl úsměv. Hanna ho opětovala.

„V dalších dnech dorazí další pomocnice,“ pokračoval doktor Conradi. „Některá děvčata, která tu už pracují, pocházejí ze Zehlendorfu, jsou to dcery členů našeho společenství. Jednou si budeme vychovávat i vlastní sestry.“

Hanna si všimla, že paní Conradiová vrhla na svého muže pochybovačný pohled.

„Posaď se,“ vybídla potom Hannu a sama se zvedla. „Brzy budeme jíst. Musíš už mít pořádný hlad.“

Spolu s Elsou vyšla z místnosti.

„Tak už si přece sedni!“ ozvala se sestra Maria a ukázala na jednu stoličku, která ve tmě skoro nebyla vidět. Hanna ji poslechla.

Venku se znovu ozval štěkot psa. Doktor Conradi se začal znepokojeně zvedat, ale pes zase zmlkl. Ozvaly se kroky. Za chvilku se ve dveřích objevila další žena.

„Sestro Ido!“ uvítal ji doktor. „Jak to vypadá ve městě?“

„Je tam zmatek,“ odpověděla, zatímco si uvolňovala šálu a na stůl vedle dveří položila balíček. „Všichni se snad zbláznili.“

Příchozí natáhla ruce k ohni. Poté zahlédla Hannu. „Promiň, vůbec jsem si tě nevšimla.“

„To je Hanna Richterová,“ představila ji Maria. „Naše nová sestra tady ve Waldfriede.“

„Těší mě, Hanno,“ usmála se a podávala jí ruku. „Já jsem Ida Juckelová. Stejně jako sestra Maria pocházím z Hamburku.“

Vzápětí se vrátila paní Conradiová s Elsou. Ta nesla lampu a lékařova manželka měla v rukou podnos. Byla na něm polévková mísa a několik misek. Vůně vařené mrkve a krup nakrátko přebila všudypřítomný dusivý kouř.

„Obvykle se stravujeme v jídelně, ale večer je nás tak málo, že zatím zůstáváme tady, kde je aspoň trochu teplo,“ vysvětlila jí paní Conradiová a postavila podnos na provizorní stůl.

„Já vám pomůžu,“ zvedla se sestra Maria a začala jí podávat misky, aby je mohla naplnit. Teplé kroupy ohřály keramickou misku a rozmrazily Hanniny znecitlivělé prsty.

Musela se přinutit, aby jídlo okamžitě nezhltla. Byla to sice obyčejná kroupová kaše, ale v tu chvíli jí chutnala jako nejvybranější delikatesa. Už dlouhé hodiny neměla vůbec nic v ústech.

Když utišila nejhorší hlad, rozhlédla se kolem sebe, jenže v tmavé místnosti toho moc neviděla.

„Budeš mít společný pokoj se sestrou Mariou a sestrou Idou,“ oznámila jí Conradiho manželka, zatímco Elsa sbírala misky. „Bohužel jsme zatím zprovoznili jen pár pokojů, a protože nefunguje topení, musíme se zahřívat navzájem.“

„To je v pořádku, děkuju,“ odpověděla Hanna a snažila se, aby jí zimou necvakaly zuby. Teď když měla plný žaludek, dolehla na ni únava a i zima jí připadala snesitelnější.

„Carle, buď tak hodný a doveď naši novou sestru do jejího pokoje,“ požádala paní Conradiová ošetřovatele a pak se znovu obrátila na Hannu. „Vezmi si jednu cihlu z ohniště ve sklepě, aby sis alespoň trochu zahřála postel.“

Hanna mlčky následovala ošetřovatele po schodech do sklepa. I tady byla všude cítit zatuchlina a pod nohama jí křupala opadaná malta.

Zaměřila svůj pohled na záda muže před sebou. Byla svalnatá a trochu ohnutá, což zjevně způsobila tvrdá práce. Ošetřovatelé museli často pacienty zvedat a nosit je do vany, když bylo třeba.

Bylo by pěkné, kdyby měli k dispozici nějaké zařízení, které by to udělalo za ně, zdálo se jí, že slyší Martinův hlas.

Teď ne, přikázala si a donutila se k návratu do přítomnosti.

Rohleder otevřel dveře do sklepa. Vzduch tady dole byl ještě vlhčí, ale ne tak studený. Uprostřed místnosti stál velký železný koš s ohništěm, v němž plápolaly jasné plameny.

„Tamhle jsou hadry.“ Rohleder ukázal na hromadu na dřevěné lavici. Látka byla ještě silnější než loden, z něhož se šily kabáty. „Všichni si vždycky bereme jednu cihlu s sebou nahoru. Tak se dá noc přežít.“

Uchopil dlouhé kleště a sáhl jimi do popela.

„Oheň tu hoří celou noc?“ zajímalo Hannu. Sledovala, jak ošetřovatel vytahuje kouřící cihlu z koše.

„Ano, musíme vysoušet stěny.“ Položil cihlu na hadr, který si vybrala. Rychle ji zabalila a zeptala se: „Co kdyby tu vypukl požár?“

„My muži se tu střídáme na stráži. To musíme beztak kvůli stavebnímu materiálu.“

Představa, že by se mohli v okolí potulovat zloději, Hannu znepokojila. Pravou rukou si cihlu přitiskla k hrudi, v levé držela svou tašku. Když ucítila, jak jí teplo začíná prostupovat tělem, zavřela na okamžik slastně oči, pak si ale pospíšila za Rohlederem po schodech nahoru.

„Tady jsou soukromé místnosti pana a paní Conradiových,“ upozornil ji, když minuli kuchyni a procházeli kolem dvou nových dveří. „Tam nikdy nechoď, jestliže k tomu nebudeš mít naléhavý důvod, rozumíš?“

„Samozřejmě,“ přikývla Hanna kvapně.

Vystoupali po schodech a konečně byli u cíle.

„Sestra Maria ti ráno všechno ukáže. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla. Vzápětí Carl Rohleder zmizel ve tmě.

Hanna vstoupila do místnosti. Byla dost velká na nemocniční pokoj třetí třídy, kam se obvykle vešlo čtyři až šest nemocničních lůžek. Oknem sem dopadalo měsíční světlo a vykreslovalo světlý obdélník na prknech podlahy.

Lůžka byly bezpochyby nemocniční postele. Zatímco dvě byly přikryty silnými hrubými dekami, na třetí ležela tenká, vlhce vypadající péřová přikrývka. Ta bude nejspíš její.

Rychle zasunula cihlu pod peřinu. Horko, které předtím cítila na prsou, bohužel příliš rychle vyprchalo. Měla co dělat, aby se neroztřásla zimou, otevřela tašku a začala vybalovat skrovný majetek, který si s sebou vzala z ubytovny sester. Pohled na Martinův zápisník způsobil, že jí do očí vstoupily slzy. Raději ho nechala v tašce.

Otevřely se dveře a vešla sestra Maria spolu se sestrou Idou. Také ony si nesly po jedné zabalené cihle a okamžitě je položily pod deky.

„Tak už ses tu zařídila, Hanno?“ zeptala se Ida.

„Ano,“ přisvědčila a chvatně si otřela tvář. Nechtěla, aby si všimly, jak se cítí. Jistě tady už všichni slyšeli o její ztrátě, ale očekávalo se od ní, že bude schopná přiložit ruku k dílu.

„Raději si nech oblečení na sobě,“ poradila jí sestra Maria. „Až cihla přestane hřát, bude tu opravdu zima. Přece nám tu nezmrzneš, ne?“

To opravdu nechtěla, takže poslechla rady starší sestry.

Vytáhla sponky, které jí přidržovaly čepeček, posadila se a uvolnila si spletené vlasy v zátylku.

Když pak po krátké motlitbě vklouzla pod deku, byla cihla ještě teplá.

Najednou jí vytanul obraz posledního léta, které strávila s Martinem. Strčili si tenkrát nohy do teplého písku na břehu jezera a vychutnávali si příjemné teplo. Hanna se mu opřela o rameno a držela ho za ruku.

Jak dlouho už to je? Čtyři nebo pět let? Každopádně to bylo léto, po kterém musel odejít do války.

Spěšně tu vzpomínku zaplašila. Jsem tady, abych začala znovu, řekla si, aby se ubránila smutku. Jsem tady, abych zapomněla.

4. KAPITOLA

Zehlendorf, 11. února 1920

Dva roky. Máte na to dva roky!

Louis se hrůzou vzbudil a zalapal po dechu. Srdce mu bušilo až v krku. Děsivý sen, který ho přinutil vytrhnout se ze spánku, pomalu mizel. Jen ta slova mu stále zněla v uších: Dva roky…

Vzápětí si uvědomil, že leží v pohodlí a teple své postele. Ucítil vůni ovesné kaše. S úlevou vydechl, znovu se položil do peřin a přejel si rukou přes obličej.

Kdy tyhle sny skončí? Rozhovor s Wiedemannem se odehrál už před čtvrt rokem, ale jeho hlas ho pořád pronásledoval. A s ním i strach, že zklame.

Shodil nohy na podlahu a podíval se z okna. Slunce ještě nevyšlo, ale na obzoru se už objevovaly červánky.

Sáhl po svých hodinkách a otevřel víčko. Pět minut po šesté.

Druhá půlka postele vedle něho byla prázdná. Catherine už vstala, tak jako každé ráno. Snídaně pro celé osazenstvo se nepřipraví sama.

Chvíli naslouchal zvukům z kuchyně, pak vstal, pustil se do ranní toalety a na závěr sáhl po břitvě. Knírek už skoro zmizel mezi neholenými vousy na tvářích. Jak má dávat dobrý příklad, když sám vypadá, jako by právě vylezl z džungle?

Břitva tiše klouzala po jeho bradě. Soustředěně si holil celou tvář. Jak moc mu schází skalpel v ruce!

Čas od času sice pracoval na operačním sále ve Friedensau, ale to ho neuspokojovalo. Potřeboval provoz kliniky, vizity, pacienty v ordinaci, skalpel a první dětský pláč, křik nového života.

Potřeboval vlastní nemocnici.

Teď ji sice má, ale už týdny si připadá spíš jako správce, což ho vyčerpávalo mnohem víc než nemocniční oddělení plné pacientů.

Když byl hotový, natáhl si nejlepší košili, která mu ještě zbyla, a přes ni si oblékl tmavošedou vestu. Už dávno se takhle nevyparádil.

Sice se nechystal někam si vyjít, čekala ho pouze pracovní schůzka ve skladu v Hamburku, ale i tak nezaškodí, když bude vypadat slušně. Obchodníci obvykle toho, kdo umí udělat dobrý dojem svým vzhledem, neošidili.

V hamburském přístavu byly uskladněny zásoby válečného loďstva. Už před týdnem oslovil zodpovědného člověka, jistého Krömera, který ho pak pozval, aby si přijel zásoby prohlédnout.

V kuchyni spatřil svou ženu, jak stojí u sporáku.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji.

„Dobré ráno,“ broukla Catherine, aniž by se k němu otočila, protože kaše v hrnci právě začínala bublat a ona nechtěla riskovat, že ji připálí. „Spal jsi dobře?“

„Šlo to.“ Louis jí nechtěl vyprávět o děsivém snu, v němž se odrážely všechny jeho strachy uplynulých týdnů.

„Kdy vyrážíš?“ zeptala se, sundala hrnec ze sporáku a pak mu nalila do hrnku kávu. Obvykle jedli společně s ostatními, ale když se někam chystal, snídal u kuchyňského stolu.

„Za tři čtvrtě hodiny,“ odpověděl a posadil se na své místo. Catherine mu naplnila misku kaší a posypala ji troškou skořice, kterou si schovávala pro zvláštní příležitosti. „Vlak odjíždí v půl deváté z Postupimského nádraží.“

Catherine se na něho znepokojeně podívala.

„Nedělej si starosti, budu hned zpátky. A železnice je bezpečná.“

Jeho paní přikývla a posadila se naproti němu.

„To nové děvče, Hanna, je to ta, jejíž snoubenec padl ve válce?“

„Byl sanitář. Roztrhal ho granát. Vrchní sestra říkala, že se po jeho smrti změnila.“

„A tys ji vzal sem?“

„Zdá se, že je jinak v pořádku. Podle doktora Meyera má jen potíže s amputovanými vojáky, to se dá pochopit. Kromě toho se zajímá o techniku. A nemá strach.“

„Strach? Z čeho?“

„Z rentgenových paprsků. Mezi sestrami se o rentgenových paprscích leccos povídá. Že prý způsobují neplodnost.“

Catherine stiskla rty. Neplodnost bylo nepříjemné slovo, kterému se obvykle vyhýbal. Jenže jak jinak zdůvodnit, proč se mnohé sestry bály práce s touto technikou?

„A Hanna strach nemá?“ zeptala se po chvíli.

„Zdá se, že ne. Možná si ale přečetla rozbor toho Rollinse, který dokázal, že před paprsky chrání olověná vrstva. Rozhodně musím jednu z těch ochranných zástěr pořídit.“

Vypadalo to, že má Catherine ještě něco na srdci.

„Jenže se nedá vyloučit, že nám sem taky přivezou vojáky s amputovanými končetinami. Co tomu řeknou ostatní, když s nimi Hanna nebude chtít pracovat?“

„Waldfriede přece nebude sanatorium, ale nemocnice pro akutní případy. Válka skončila. A i kdyby došlo k další, najdeme už pro sestru Hannu jiné zaměstnání. U rentgenu bude mít brzy práce víc než dost.“ Jeho žena se ale stále tvářila skepticky, proto se naklonil přes stůl a vzal ji za ruku. „Přece víš, jak to u nás chodí – nikoho nenecháme samotného, ať už má jakékoli problémy. Hanna musí Friedensau nechat za sebou a pak z ní bude dobrá a spolehlivá sestra. Tys přece taky potřebovala odstup.“

Catherine na něho vrhla šokovaný pohled a ucukla. „To bylo něco jiného,“ zamumlala.

„Promiň,“ řekl tiše Louis, když spatřil v jejích očích bolest.

„No dobře. Dojez tu kaši, ať ti nevystydne.“

Louis vzal znovu do ruky lžíci a přál si, aby mohl svá slova vzít zpátky.

* * *

Denní světlo Hannin dojem z budovy moc nevylepšilo. Naopak, teď vypadala ještě hůř. Tma už milosrdně nehalila trhliny ve zdech, opadávající omítku a flekaté tapety, jejichž vzor se už skoro nedal rozeznat. Tady opravdu není možné přijímat pacienty!

Z lesku minulých časů, kdy tento dům sloužil jako sanatorium pro zehlendorfskou a berlínskou smetánku, nezůstalo vůbec nic. Ani v někdejším salonu, v němž poznala místnost, kde včera večer seděli. Železný koš s ohništěm už sice zmizel, ale zápach kouře zůstával.

Sestra Maria jí při snídani nařídila, aby se sem dostavila. Ostatní se už pustili do práce, ale Hanně chtěla starší sestra nejdřív ukázat dům.

„Sesterskou uniformu tady do té špíny nebudeš potřebovat. Obleč si radši něco jiného,“ poradila jí Maria a odešla, aby rozdělila úkoly ostatním ženám.

Hanna měla naštěstí s sebou ještě dvoje jiné šaty, z nichž těch hnědých nebude škoda, kdyby si je umazala.

Hrubá látka ji trochu škrábala, ale aspoň se o ně v tom prachu a špíně nemusela bát.

Minuty ubíhaly a Maria se pořád nevracela. Hanna se začala zvědavě rozhlížet kolem sebe.

Její pozornost upoutal kus nábytku, který byl přikrytý plachtou. Přistoupila k němu a zvedla látku. Klavír! Srdce jí radostí poskočilo. Milovala zvuk tohoto nástroje a mohla mu naslouchat celé hodiny. Připadalo jí, jako kdyby ty tóny vynášely její duši vzhůru do nebes.

Bezděky stiskla jednu klávesu a odměnou jí byl hrozně falešný zvuk.

„Aha, tady jsi!“ uslyšela za sebou hlas.

Polekaně se otočila a uviděla sestru Mariu, která za ní stála s kýblem v ruce. Samým nadšením z klavíru ji neslyšela přijít.

„Omlouvám se,“ ozvala se spěšně Hanna.

Sestra Maria jen mávla rukou. „Žádné strachy, tomu starému krámu ublížit nemůžeš. Ten potřebuje nejdřív vysušit a pak naladit, než se na něm zase bude moct hrát.“

Hanna cítila, jak se červená.

„Ale teď pojď se mnou!“ zakončila Maria energicky diskuzi a vedla Hannu dlouhou chodbou, v níž bylo několik dveří. Stěny zdobily vybledlé malby.

„Tady dole si doktor Conradi zařídí svou ordinaci,“ vysvětlila jí a ukázala na dveře z tmavého dřeva. Naproti byl malý výklenek s dřevěnými lavicemi, které někdo zjevně teprve nedávno obrousil smirkovým papírem.

„Existuje už také operační sál?“ zeptala se Hanna.

„Zatím ne. Bude se budovat nový. Dřív dům sloužil jen k uzdravování a zotavení, lékaře se schopnostmi doktora Conradiho tu neměli.“

Pokračovaly v cestě a míjely prázdné nebo zchátralé místnosti, v nichž už tu a tam pracovali řemeslníci. Kdepak asi bude rentgenový přístroj, uvažovala Hanna. Nic z toho, co zatím viděla, nevypadalo jako vhodný prostor.

„Nevíte, kdy začíná ten kurz obsluhy rentgenu?“ zeptala se trochu stísněně.

Maria se zastavila. „Kurz rentgenu?“ vyhrkla a hlasitě se zasmála. Neznělo to přátelsky, i její oči na ní přísně spočinuly. „Nejdřív tě čeká kurz smetáku!“

S těmito slovy jí dala do ruky kbelík. V něm ležel kartáč, který už měl na jedné straně hodně opotřebované štětiny.

Hanna by se hanbou nejradši propadla do země. Jak jen ji mohla napadnout tak hloupá otázka, když přece vidí, v jakém stavu dům je?

Mlčky a s rudými tvářemi následovala sestru Mariu po schodech nahoru. Došly do široké chodby, kde byly dveře s mosaznými čísly. Některé byly ještě plné skvrn, jiné už zářily čistotou.

Za jedněmi dveřmi se ozýval smích, za jinými jen monotónní zvuk broušení.

„Tady budou nemocniční pokoje prvního chirurgického oddělení. Podlahy je třeba vydrhnout, vyčistit dveře a rámy oken. Pracujeme tu všechny bez výjimky.“

Hanna pochopila, na co Maria naráží. Ale tady přece neleží vojáci s amputovanými končetinami?

„Vodu dostaneš v kuchyni, venku máš písek, který budeš potřebovat na dubová prkna,“ pokračovala Maria. „Řekneš mi, kdyby ti něco došlo nebo chybělo. Zatím začneš v pokojích dvacet čtyři a dvacet pět, a až budeš hotová, přijdeš za mnou a já ti přidělím další místnosti. Já budu dole v šestnáctce, když mě tam nenajdeš, tak v sedmnáctce.“

„Dobře.“ Přikývla a dívala se za sestrou Mariou, jak rozhodným krokem míří ke schodišti.

Pokoj byl prázdný, ale podle obrysů, které světlo zanechalo na tapetách, bylo možné rozpoznat, kde stály čtyři postele, stejně jako místo, kde býval stůl sestry držící službu.

Když se podívala na podlahu, málem omdlela. Špinavá prkna podlahy měla černozelenou barvu a spáry byly plné špíny. Podél vlhkých stěn se rozrůstala plíseň.

Aby dřevo získalo původní barvu, bylo by třeba použít brusku, písek tu moc nepomůže. A už teprve ne tenhle opotřebovaný kartáč!

Zhluboka si povzdechla. Nejradši by utekla.

Bezradně se rozhlédla, kde by měla začít. Pak si všimla vybledlého tvaru kříže na stěně. Vykročila k němu po skřípějících prknech a nábožně se dotkla jeho obrysů.

Ale no tak, snad se tím nenecháš odradit, zazněl jí v uších Martinův nabádavý hlas.

To určitě ne. Příkaz je příkaz. Nepřijela sem, aby hned první den hodila flintu do žita.

Odhodlaně sáhla po kartáči.

Na kolenou a s rukama červenomodrýma od studené vody drhla následující půlhodinu podlahu nemocničního pokoje, aniž by to vedlo k aspoň poněkud lepšímu vzhledu. Špína se do dřeva zažírala moc dlouho a do hloubky.

Ve Friedensau taky musela tvrdě pracovat. Zvlášť v době, kdy teprve absolvovala výuku, bylo drhnutí podlah na denním pořádku. Prkna ovšem nebyla plesnivá a místo písku měla sodu.

Zaťala zuby a vší silou se opírala do kartáče. Rozbolela ji záda a zanedlouho už ruce vůbec necítila.

Se zasténáním se postavila a spatřila Elsu, jak stojí ve dveřích. Zřejmě ji už nějakou chvíli pozorovala.

„Potřebuješ něco?“ zeptala se Hanna.

„Ne, já… já jsem se jen chtěla na něco zeptat.“

Hanna přikývla, vděčná za to malé vyrušení. „Tak sem s tím, klidně se ptej,“ vybídla ji a otřela si ruce do zástěry.

„Umíte zpívat?“ Elsa se na ni s očekáváním zahleděla.

Udiveně zvedla obočí. „Zpívat?“

„Paní Conradiová bude slavit osmadvacáté narozeniny. Chtěly jsme jí zazpívat a potřebovaly bychom ještě pár silných hlasů.“

Hanna si dobře vzpomínala na pěvecké večery o sabatu ve Friedensau. Vždycky z nich měla radost. Ale jestli zpívá dobře, to nedokázala posoudit.

„Ráda vám pomůžu. A klidně mi tykej,“ vyzvala ji Hanna.

„Vážně? Ale vy jste přece sestra!“

„Ty jí možná taky jednou budeš.“

Elsa zaváhala a pak se zeptala: „Znáte… znáš bratra Schuberta? Z Friedensau?“

„No jistě!“

„Řekla jsem mu o svém snu stát se zdravotní sestrou. Ale on namítl, že jsem na to moc malá.“

Hanna si ji zkoumavě prohlédla. Dívka skutečně moc nevyrostla, ale ona přece taky není obryně. Kromě toho Elsa možná bude ještě vyšší.

„A proč jsi teda tady?“

„Nenechala jsem se odradit. Mluvila jsem nejdřív s bratrem Schubertem a pak taky s doktorem Conradim. Být zdravotní sestra je můj sen!“

Líbilo se jí, jak rozhodně přitom Elsa zaťala pěsti.

Vzpomněla si na den, kdy ona stála před otcem a oznámila mu, že se chce stát zdravotní sestrou. Otec by byl radši, kdyby až do svatby zůstala doma a pomáhala v domácnosti, ale Hanna si byla jistá, že jejím posláním je starat se o nemocné.

„Staneš se jí. Docela určitě. Není to jednoduché, ale dá se to zvládnout. Podívej se na mě. Nezáleží, jak jsi silná, ale jakou máš vůli.“

Elsiny oči se rozzářily. „Díky, to je od tebe hezké.“

Na chodbě se ozvaly kroky. Elsa sebou trhla.

„Tak já už musím jít,“ vyhrkla spěšně. „Uvidíme se pak v jídelně. A zkoušíme ráno ve čtyři v lese. To paní Conradiová ještě spí a nemůže nás slyšet.“ Mrkla na Hannu a vyběhla na chodbu.

5. KAPITOLA

Skladiště se nacházelo přímo v přístavu. Od konce války byla německá námořní plavba opět na vzestupu. Kotvily tu nejen lodě pro osobní dopravu, ale i rybářské kutry. Na Alsteře panoval čilý ruch, houkaly lodní sirény, muži na sebe pokřikovali, vzduchem létaly i nadávky. Jeřáby otáčely svá dlouhá ramena nad lodě, aby vyzvedly jejich náklad.

Při tom pohledu se Louise zase zmocnila stará touha. Jak rád by na jedné z těch velkých lodí plul do Afriky, aby tam pracoval jako misijní lékař! Sice už tu představu odložil ad acta, ale pokaždé při pohledu na velkou loď ho to přání přepadlo.

„Přišel jste kvůli tomu zboží?“ ozval se za ním hlas s protáhlým hamburským přízvukem. „Doktor…“

„Conradi.“ Louis se otočil. „Doktor Conradi.“

Muž měl na sobě obnošené hnědé sako, tmavé kalhoty, těžké boty a na hlavě čepici se štítkem. Zjevně to ráno neměl čas na holení, protože mu na tvářích rašilo strniště, které mělo ještě daleko do pořádného vousu.

„Krömer,“ představil se. „Willem Krömer.“

Oba muži si podali ruce.

„Těší mě, že vás poznávám,“ pokývl Conradi, na což mu Krömer odpověděl: „Mě to těší víc, protože dneska není snadný narazit na člověka, co drží slovo.“

„No, s tím si opravdu nemusíte dělat starosti. Já své slovo držím vždycky.“

Muž si ho pozorně prohlédl a Louis si v duchu položil otázku, jestli by přece jen nebývalo lepší vzít si někoho s sebou.

„Tak se na ten poklad půjdem kouknout, ne?“ Krömer vrazil ruce do kapes a vykročil.

Louis ho mlčky následoval. Po chvíli se zeptal: „Máte ještě jiné zájemce?“

„O tu veteš? Kdepak, kdo by dneska něco takovýho chtěl, žejo? Naštěstí to už není zapotřebí.“

Louis potichu zajásal. Když není jiný zájemce, tak to znamená, že může cenu stlačit dolů.

Na druhé straně je možné, že ty krámy opravdu za moc nestojí. Nikdo nepotřebuje zrezivělé nástroje, postele rozežrané moly a zakrvácené obvazy.

„Odkud vlastně jsou všechny ty věci?“ zeptal se, když kráčeli skladovou halou. Sluneční světlo sotva pronikalo přes vrstvu prachu na vysokých oknech. Vzhledem k tomu, že Krömer nerozsvítil, byl to asi jediný zdroj světla.

„Patřilo to válečnýmu loďstvu,“ odpověděl muž a neomylně se proplétal mezi regály a bednami. Mnohé z toho bylo překryto plachtami. „Něco bylo určený pro lodi, něco pro ponorky.“ Pokrčil rameny. „Už to nepotřebovali, když je Angličani poslali ke dnu.“

Krömer zavedl Conradiho k jedné hromadě schované pod plachtou. Pod ní se rýsovaly ostré hrany většího množství beden.

Muž s rozmachem odhodil šedou látku stranou. Ukázalo se, že pod ní nejsou jen bedny. Objevily se i do ranců svázané deky a ručníky, kromě nich i poskládaná prostěradla.

Na odvoz všech těch věcí budu potřebovat nákladní vůz, pomyslel si Louis a na chvilku nebyl schopen slova. Poté očima pozorně propátral celou hromadu. Okamžitě identifikoval několik beden s nápisem „Sanitární sbor“. Kromě toho balík lůžkovin a několik péřových přikrývek. Tohle že by potřebovali na ponorkách?

„Můžu se podívat do těch beden?“ zeptal se Krömera.

„Jasně,“ přikývl muž, vytáhl z kapsy nůž, což Conradiho přinutilo instinktivně trochu couvnout, a nadzdvihl horní desku jedné z beden. Uvnitř byly další krabice, některé z nich zabalené do voskovaného papíru. Jednoznačně šlo o předválečnou výrobu, kdysi ještě bylo možné dovolit si takové balení.

„Třeba do téhle?“ navrhl Louis a ukázal na jednu krabici.

Muž přikývl a pohrával si v ruce s nožem. Jeho ostří bylo široké a jistě by mu nedalo moc práce podříznout mu s ním krk.

„Takže tohle bych si vzal. A také ty postele…“

„Děkuju, to je od vás milé.“

Table of Contents

prolog

První díl

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

Druhý díl

Třetí díl