A. M.

P. D.

M. K.

B. B.

I. H.

J. M.

M. P.

L. H.

M. E.

M. V.

I MINUTA
BEZ TEBE
JE DLOUHÁ

I MINUTA BEZ TEBE JE DLOUHÁ

Copyright © Alena Mornštajnová, Petra Dvořáková, Michaela Klevisová, Bianca Bellová, Irena Hejdová, Josef Moník, Markéta Pilátová, Lucie Hušková, Marie Vejvodová, 2024, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2024

All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2024

ISBN 978-80-242-9724-8

Obsah

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

klobouk

PETRA DVOŘÁKOVÁ

alabastrová

MICHAELA KLEVISOVÁ

mimo plán

BIANCA BELLOVÁ

jak se sledge zasnoubil

IRENA HEJDOVÁ

i minuta bez tebe je dlouhá

JOSEF MONÍK

prodaný model

MARKÉTA PILÁTOVÁ

bello

LUCIE HUŠKOVÁ

flambované palačinky

MAREK EPSTEIN

i minuta bez tebe byla dlouhá

MARIE VEJVODOVÁ

dokud nás smrt nerozdělí

Je to dáma. 

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

klobouk

Závodně jsem běhal, ve fotbale jsem hrál dorosteneckou ligu a matematicko-fyzikální fakultu jsem vystudoval s červeným diplomem, ale přesto se nemůžu zbavit pocitu, že moje vlastní rodina si o mně myslí, že jsem tak trochu ňouma. Možná je to tím, že jsem vyrůstal mezi ženami. I náš pes byl fena.

Matka byla a stále je velice pohledná a příjemná žena, takže není důvod jí nevěřit, že si život svobodné matky zvolila dobrovolně a po zralé úvaze. Podle pohledů mnohých mužů soudím, že kdyby chtěla, mohla by se stát vdanou paní, ale matka očividně nechce. „Nic mi neschází,“ říká. „Mám všechno, co si od života můžu přát.“

Kdysi jsem si myslel, že tím myslí mě, svého syna, ale teď vím, že mluvila o svobodě a nezávislosti.

„Nevím, k čemu by mi nějaký mužský byl,“ dodává a dívá se na mě takovým pohledem, jako kdybych byl ztělesněním zbytečného mužského plemene.

Předpokládám, že nezávislost a touhu po svobodném životě zdědila po své matce, mé babičce. O babičce se dá říct jediné. Je to dáma. Je ztělesněním onoho slova, které už tak trochu vyšlo z módy, ale stále v sobě má vůni časů, kdy ženy byly ženami a muži džentlmeny. Za každých okolností je upravená, usměvavá, slušná a mírně upjatá. O to víc je překvapivé, že i babička byla neprovdanou matkou, a to v době, kdy bylo svobodné mateřství považováno za něco hříšného, ba přímo pobuřujícího.

Maminka se nikdy netajila tím, že se stala svobodnou matkou, protože se jí stát chtěla. Babička o svém mateřství nemluvila a já jsem se jí na ně nikdy nezeptal. Nejprve proto, že jsem byl příliš malý a na tom, že mám jen matku a babičku, mi nepřišlo nic divného, a později proto, že ptát se vlastní babičky na záležitost, která se až příliš týkala tak intimní věci, jako je početí, vůbec nepřicházelo do úvahy.

Ale pak jsem našel ten klobouk.

Při příležitosti svých narozenin pozvala babička mou matku a mě na nedělní oběd. Zrovna se mi to moc nehodilo, protože jsem se chtěl dívat na tenis, ale když jsem se zmínil, jestli bych snad nemohl babičku požádat, aby oběd přesunula na příští neděli, matka jen znechuceně nadzvedla jedno obočí. Wimbledonskému tenisovému finále očividně nepřikládala velkou důležitost. Takže jsem koupil kytici růží a velkou krabici čokoládových bonbonů a ve stanovený čas jsem se obrněný vůči výtkám k mé osobě dostavil do babiččina bytu.

Je hodně věcí, které babička coby dáma ze staré školy neuznává. Opovrhuje plastovými taškami, jogurt by nikdy nesnědla přímo z kelímku, nesedla by si ke stolu s igelitovým ubrusem a nepoužila papírový kapesník. Takže když jsem při obědě – mimochodem báječné svíčkové – ucítil šimrání v nose, kýchl a z kapsy vytáhl balíček papírových kapesníků, znechuceně se na mě podívala. „Prosím tě, zajdi si do mojí ložnice pro pořádný látkový kapesník.“

Ze zkušenosti vím, že nemá cenu odporovat. Zamířil jsem do babiččina pokoje, otevřel dveře šatní skříně a v tu chvíli na mě vypadl klobouk. Černý, uprostřed lehce prohnutý s elegantní střechou. Pánský klobouk.

Chvíli jsem se na něj jen díval, pak jsem ho zvedl ze země a prohlížel si ho ze všech stran. Byl zachovalý, ale docela určitě nošený. Co dělá pánský klobouk v čistě ženské domácnosti? Záhady můj matematický mozek nemá moc rád.

Vrátil jsem klobouk na polici, z vnitřní zásuvky jsem vytáhl naškrobený kapesník a vrátil jsem se ke stolu.

„Proč máš ve skříni pánský klobouk?“ zeptal jsem se, když jsem se znovu posadil.

„Jo, ten klobouk,“ řekla babička až překvapivě lhostejným tónem.

V tu chvíli mě napadlo, že mě do skříně poslala naschvál, že chtěla, abych ten klobouk našel a zeptal se na něj. Možná čekala na první záminku, aby mě přiměla skříň otevřít, a kdyby žádná nepřišla, sama by si ji vymyslela. „Ten klobouk,“ zopakovala, „patřil tvému dědečkovi.“

Nepodívala se na mě ani na moji matku a pomalu nesla vidličku k ústům. Mlčky jsme na ni zírali.

Bylo to poprvé, kdy babička připustila, že někdo takový existuje nebo existoval. Až doposud nebylo těžké si představit, že má matka přišla na svět zázrakem nebo neposkvrněným početím.

„Nevyhodila jsem ho, protože říkal, že si pro něj přijde,“ pokračovala. Pak se na nás podívala. „Proč nejíte? Zdá se vám ta svíčková moc slaná?“

„Mami, mohla bys nám to říct od začátku?“ požádala ji moje maminka a babička k našemu překvapení přikývla. „Ale až při dezertu.“

„I tehdy odpoledne jsme si v restauraci u řeky ke kávě objednaly jahody se šlehačkou,“ řekla babička, když z poháru nabrala obzvlášť velkou jahodu, a potvrdila tím moje podezření, že klobouk do skříně narafičila naschvál. „V létě jsme tam se Slávkou Sedláčkovou chodívaly každou neděli. Možná bys tam taky měl někdy zajít s tou svojí slečnou,“ obrátila se ke mně. „Třeba by ses i trochu opálil a konečně by si dala říct. Ráda bych se dočkala pravnoučat.“

Třebaže se babička sama nevdala, nikdy si nenechala ujít příležitost připomenout mi, že bych se měl oženit. Přešel jsem její poznámku mlčením.

„U vedlejšího stolku seděli dva pánové, moc pohlední a milí pánové, mimochodem. Zeptali se nás, jestli si mohou přisednout, a odpoledne příjemně plynulo, utíkalo až moc rychle, řekla bych, protože když se blížil večer a Slávka a já jsme se chystaly k odchodu – slušné dívky tehdy musely být doma před večeří, to není jako dnes, kdy se slečny toulají venku po večerech… No, zkrátka, naši společníci nám nabídli, že nás doprovodí domů, to tehdy slušně vychovaní mládenci dělali. A protože nám byla jejich společnost milá, souhlasily jsme. Šli jsme všichni čtyři cestičkou kolem řeky docela pomalu, protože byl hezký podvečer, a pořád jsme si měli co povídat, a když jsem se ohlédla, Slávku a toho jejího amanta jsem nikde neviděla, ale nedělala jsem si starosti. Ani Slávka, ani já jsme nebyly z těch, které by se jen tak s někým muchlovaly, a tak jsem si pomyslela, že se někde zastavili a povídají si, nebo si Slávka něco zapomněla v kavárně a musela se tam vrátit. To by se jí podobalo, vždycky byla hrozně roztržitá a vlastně pořád je.

A tak pomalu jdeme, chvílemi se zastavujeme, jestli nás ti dva dojdou, a taky protože nechceme, aby nám cesta uběhla tak rychle, jako nám uběhlo celé odpoledne, a najednou se od řeky zvedne vítr, nadzvedne mému doprovodu klobouk a odnese ho někam do vrbiček. Stejně to byl moc hezký zvyk, nosit klobouky. Košile, sako, klobouk a naleštěné boty. To se hned poznal slušný mladík.“

Babička zvedla k ústům šálek s kávou a zasněně si povzdechla.

„A co dál?“ pobídla ji maminka, protože se zdálo, že babička nehodlá pokračovat.

„To je vlastně celé,“ řekla babička. „Šli jsme klobouk do těch vrbiček hledat. Chvíli nám to trvalo, ale našli jsme ho. Můj společník měl takovou radost, že mě objal a políbil a pak… Přece nechcete, abych vám to všechno povídala. Když jsme se vrátili na pěšinu, Slávka Sedláčková s tím svým byli už kdovíkde. Stejně jsem se na ni potom zlobila, že mě nechala samotnou, to se přece nedělá.

Tak jsme došli až k našemu domu a tam jsme se rozloučili. A on mi dal ten klobouk, že prý si pro něj k nám přijde, seznámí se s mými rodiči a zeptá se jich, jestli bychom my dva mohli mít známost. Čekala jsem, čekala, ale už nikdy nepřišel.“ Obrátila se k mamince. „Místo něho jsi přišla ty. Ale něco ti povím. Mám mnohem raději tebe, než bych měla jeho. Jak vidět, ani klobouk z mizery džentlmena neudělá.“

Chvíli bylo ticho. Pak se maminka zeptala: „Jak se jmenoval?“

Poprvé za celou dobu vyprávění se zdálo, že je babička na rozpacích. „Nevím,“ řekla. „Určitě se nám oba představili, než si přisedli k našemu stolu, ale my jsme byly se Slávkou Sedláčkovou nervózní a asi jsme se přeslechly a styděly jsme se zeptat…“

„Stejně na tom nezáleží,“ řekla maminka a začala ze stolu sbírat hrníčky a dezertní talířky.

„Klobouky teď náhodou zase přicházejí do módy,“ poznamenal jsem chabě.

„Jestli chceš, tak si ho vezmi,“ řekla babička.

A tak jsem si ho nasadil a zamířil na schůzku se svou dívkou. Původně jsem ji chtěl požádat, jestli by se mnou nešla fandit místnímu fotbalovému klubu. Hráli poslední zápas jarního kola. Ale byl krásný slunečný den a já jsem se rozhodl, že ji vezmu na procházku k řece.

Možná bude foukat…

Kytky na stole zase
souhlasně přikývly.

PETRA DVOŘÁKOVÁ

alabastrová

To dopoledne se táhlo jak věčnost. Od rána jsem neudělal vůbec nic, pokud tedy nepočítám těch několik telefonátů, dva e-maily a prohození pár slov o tom novém projektu se šéfem. Pokaždé ale když jsem zasedl před monitor, písmenka a číslice kódu mi začaly beznadějně poskakovat před očima a svým uspořádáním donekonečna vykreslovaly Blančinu tvář. Mobil jsem kontroloval co minutu, displej ale zel beznadějnou prázdnotou. Po desáté jsem už nevydržel, několikrát vytočil Blančino telefonní číslo a nechal ho donekonečna vyzvánět.

„Dane? Zajdeme na oběd? Koukal jsem, že mají bramborový knedlíky se špekem…“ zaťukal mi na rameno Igor a tím svým obrovským nosem mě div neklovl do ramene. Nejlepší kamarád z naší party. Tedy do chvíle, než můj život zkřížila Blanka. Ne že bych se někdy před tím nezamiloval. Ne že bych neměl pár okouzlujících holek, měl… A všechny byly fajn. Nezáleželo na tom, jestli to byly brunety nebo blondýny, jestli jim bylo osmnáct nebo sedmadvacet, jestli byly štíhlé jak gazely nebo měly plné tvary, to jediné, na čem mi záleželo a co je všechny pojilo, byla světlounká, téměř bílá pleť. Kůže, která si zachovávala bledost za všech okolností. Jenže ani jedna z nich se nevyrovnala Blance. Odstín její kůže jako by patřil do úplně jiného, zcela neznámého barevného spektra. Obličej se zdál potažený tenkou alabastrovou fólií, místy to vypadalo, že je tenká jak jemňoučký hedvábný papír, který se roztrhne, jen o něj člověk neopatrně zavadí.

„Jo, na oběd… jasně… můžeme,“ vzpamatoval jsem se a ťukl klávesovou zkratku, abych uložil kousek kódu, který jsem za celé dopoledne dokázal napsat.

Na obloze se stále držely nízké mraky a slunce za nimi jako by se opatrně rozhodovalo, jaký že vlastně dneska bude den. Cestou do restaurace, která ležela za rohem, jsem ještě pro jistotu dvakrát stiskl Blančino telefonní číslo a nechal přístroj zvonit do zblbnutí. Samozřejmě marně.

Když už jsme konečně seděli u stolu a nadiktovali znuděnému číšníkovi objednávku, poodsunul se Igor kousek od stolu, rozhlédl se, jako by si potřeboval ověřit, že nikde poblíž nás nesedí některý z kolegů, a potom se na mě dlouze zadíval.

„Ty, hele… Dane… nevím, jak bych to…,“ začal rozpačitě a podrbal se u toho za uchem, jako by snad doufal, že tím dokáže zvýšit aktivitu některého z mozkových center. „Víš, chtěl jsem na oběd… abych s tebou něco probral. Za nás za kluky…,“ začal nejistě a přejel si prsty chřípí toho svého obrovského nosu. „Nechci ti do toho kecat, ale… prostě se nám zdá… nejen teda mně, ale i ostatním… třeba Petrovi… a Ondrovi taky… že už to nějak nejsi ty…“

Na moment jsem zůstal sedět s otevřenou pusou. „Jak jako nejsem já? Co to meleš?“ Zdálo se mi, že Igor podivně zamrkal a nejradši by sám sebe neviděl. Znovu se podrbal za uchem, prohrábl si dlouhou patku a potom znovu přejel chřípí nosu. Pták loskuták, napadlo mě. Přesně takový výraz měl. Už chtěl odpovědět, když před nás číšník postavil dvě misky s hovězím vývarem a na okamžik jako by mu přetrhl myšlenku. „Tak dobrou chuť,“ popadl lžíci a začal soustředěně polykat.

„Jak jsi to myslel, že už to vůbec nejsem já,“ zopakoval jsem otázku, protože ať Igor chtěl nebo ne, tím nařčením mě opravdu naštval.

Igor přehnaně pomalým tempem rozžvýkal játrový knedlíček, jako by pokračování hovoru, který sám začal, najednou potřeboval co nejvíc odsunout.

„No, hele, víš… od té doby, co seš s Blankou… strašně ses změnil. Doopravdy změnil. Nic tě nezajímá…,“ pustil se do vysvětlování a u toho stále držel v ruce lžíci, jako by ji považoval za zbraň, kterou se bude moct ochránit v případě útoku. „Vůbec se neukážeš na fotbale. Nezajdeš na pivo. Na vánočním večírku jsi byl nervózní jak kamzík na rovině. Pořád jen někam spěcháš. Nikde nemáš stání. Jen telefonuješ nebo aspoň na ten podělanej mobil civíš!“

Pozoroval jsem Igorův obličej, který vypadal čím dál zachmuřeněji.

Taky jsem nabral játrový knedlíček a chvíli přežvykoval. „Blbost,“ zavrtěl jsem po chvíli hlavou.

Igor se ale tvářil, že mou odpověď nebere.

„Tak za prvé – to, že Blanku nemáš rád,“ pustil jsem se do něj, „to víme oba a nemusíme si nic namlouvat. Proto taky nepřišla na vánoční večírek, stačilo, jak ses choval tenkrát u nás. A za druhé – měl bys pochopit, že už nejsem malej kluk. Napadlo vás vůbec, že se nechci ve třiceti tahat s kamarádíčkama po hospodách, civět na fotbal a vést blbý kecy? Že se jednoduše v určitý chvíli člověk potřebuje usadit, začít něco budovat, něco dospělýho, chápeš? A já tady platím za to, že jsem z té naší partičky první. Prošlapuju vám všem ostatním cestu k dospělýmu životu. Musíte pochopit – a dřív nebo pozdějc pochopíte –, že vztah vyžaduje čas. A energii.“

„V tvým případě všechen čas a všechnu energii,“ ušklíbl se Igor a zakrojil do bramborového knedlíku a pečlivě ho namočil do špenátu.

Znovu jsem jen zavrtěl hlavou. Mělo smysl tomuhle osmadvacetiletému zastydlému puberťákovi vysvětlovat, co je to opravdový vztah?

„Hele, víš co? Dneska máme s Blankou něco důležitýho. Chystal jsem se na to dlouho, zabralo mi to spoustu času. Jednou z věcí, kterou si musíš uvědomit, je, že si musíš dát záležet. O vztah musíš pečovat. To už není jen nesmyslnej lov, to je prostě…,“ přece jen jsem se zarazil, když jsem měl tohle slovo před Igorem vyslovit jen tak nahlas, nad kusem špekového knedlíku, co se topí ve špenátu, „to je prostě láska. Opravdová láska. Ale hele, abys nebyl ukřivděnej, v sobotu zajdeme na pivko. Večer, v šest. Dáme kulečník, pokecáme. Řekni to ostatním.“

Igor zamyšleně sledoval dění na mém talíři, zdálo se mi, že potřebuje říct ještě něco dalšího, ale nakonec si to rozmyslel.

„Tak v sobotu v Medúze,“ přikývl a po zbytek oběda se snažil tvářit nenuceně, i když bylo vidět, že ke spokojenosti má daleko. A ještě méně spokojený by byl, kdyby se dozvěděl, že na sobotní program jsem přistoupil jen kvůli tomu, že Blanka má odjet na víkend k rodičům. Těžko mu vysvětlovat, jak moc to s životem člověka zamává, když se pro něj někdo stane jedničkou. Ne tou malou obyčejnou jedničkou. Ale jedničkou, která určí naprosto všechno. Promění čas, který běží kolem, rozdělí ho do dvou kategorií, ten, který lidi tráví spolu, a ten, který musí prožít odděleně. V první kategorii čas běží rychle jako vítr, v té druhé se vleče a táhne jako bezbřehé, naprosto zbytečné nekonečno. Stejně jako tohle dopoledne, stejně jako tenhle oběd a stejně jako zbytek pracovní doby.

„Hodně štěstí, miláčku,“ vystřelil jsem, sotva vstoupila do obýváku.

„Dane, počkej.“

Měl jsem co dělat, aby mě to jedno koleno udrželo. Ztěžka jsem se zvedl.