Přeložil Roman Lipčík

A Trail Through Time

Copyright © 2015 Jodi Taylor

The right of Jodi Taylor to be identified as the Author

of the Work has been asserted by her in accordance

with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Translation © Roman Lipčík

All rights reserved

First published in Great Britain in 2015 by Accent Press Ltd

This edition published in paperback in Great Britain in 2019

by HEADLINE PUBLISHING GROUP

ISBN 978-80-242-9727-9

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Tuto knihu věnuji všem zaměstnancům sítě veřejných knihoven Severního Yorkshiru, bývalým i současným. Děkuji vám za trpělivost a přátelství během oněch dlouhých a temných, strašlivých a vysilujících roků.

DRAMATIS FIGURANTI

Doktor Edward Bairstow

Ředitel Svaté Marie.

Slečna Rosie Leeová

Jeho sekretářka. Něco příšernýho.

ODDĚLENÍ HISTORIE

Tim Peterson

Provozní ředitel.

Kalinda Blacková

Koordinátorka na Thirské univerzitě.

Mary Schillerová

Historička.

Greta Van Owenová

Historička.

Pan Clerk

Historik.

Paula Prentissová

Historička.

TECHNICKÁ SEKCE

Pan Dieter

Technický ředitel.

ZDRAVOTNICKÁ SEKCE

Doktorka Helen Fosterová

K ostatním se nechová zrovna přátelsky.

Sestra Diane Hunterová

Objekt Markhamovy náklonnosti.

Turk

Oficiálně kůň.

Maxwellová

Uprchlice. Zoufalá, zmatená.

Náčelník Leon

Bývalý technický ředitel.

Farrell

Bojovník. Hrdina.

Paní Partridgeová

Kleió, Múza dějepisectví.

Bývalá sekretářka doktora Bairstowa.

Kdepak asi je?

Paní předsedkyně

Soudkyně, porotkyně, a když je opravdu zle,

katyně.

BEZPEČNOSTNÍ SEKCE

Major Ian Guthrie

Šéf ochranky.

Pan Markham

Příslušník ochranky.

Pan Randall

Příslušník ochranky.

Pan Evans

Příslušník ochranky

VÝZKUM A VÝVOJ

Profesor Andrew Rapson

Vedoucí sekce V&V. Palič lívanců.

Doktor Octavius Dowson

Knihovník a archivář.

ÚTVAR IT

Isabella Barclayová

Vedoucí útvaru.

Polly Perkinsová

IT technička.

OSTATNÍ

Paní Theresa Macková

Kápo v kuchyni. Oprašuje své dovednosti

z městské guerilly.

Paní Mavis Enderbyová

Hlavní garderobiérka. Co se dovedností týče,

i o ní platí výše řečené.

Paní Shawová

Jedna z těch, komu není radno svěřovat plný

kondom.

PADOUŠI

Plukovník Albay

Velitel Časové policie

Časová policie

Mizérie pro všechny

Prolog

A už jsem byla zase na útěku.

Vždycky jsem utíkala před nějakou pohromou.

V průběhu let jsem prchala před Jackem Rozparovačem; krvežíznivými veleještěry; davem cambridgeského občanstva, které si zamanulo obvinit mě z krádeže zrcadla a čarodějnictví; asyrskými vojáky… No na co si vzpomenete, před tím jsem prchala. S různou mírou úspěšnosti.

Chtěla bych ale zdůraznit, že jsem vždycky měla jasno, před čím utíkám. Kam utíkám, to jsem věděla zřídka – jsem historička a my většinou tak dalekosáhle neplánujeme –, ale zpravidla jsem opravdu věděla, před čím prchám.

V tomto případě to bohužel neplatilo. V tomto případě jsem se hnala jako o život a neměla jsem sebemenší potuchy proč.

Další pasáž bude komplikovaná. Je nutné věnovat jí pozornost, protože nevím jistě, jestli jí sama rozumím.

Jmenuji se Madeleine Maxwellová a jsem historička. Pracuji v Ústavu pro výzkum dějin svaté Marie. Zkoumáme významné historické události v příslušné době. Tak dobrá, ano, jde o cestování v čase. Používáme k tomu malé boudy, které vypadají jako z kamene a kterým říkáme buňky, a skáčeme do historických epoch, kam nás vyslali, kde všechno pozorujeme, dokumentujeme, zaznamenáváme, snažíme se vyhýbat potížím a pak se triumfálně vracíme. Buňky jsou maličké, stísněné, notoricky špinavé a nikdy v nich pořádně nefunguje záchod. Z jakéhosi důvodu je v nich stále cítit zelí, ale jsou to naše buňky a my je máme rádi.

Po smrti Leona Farrella jsem přijala funkci zástupkyně ředitele našeho ústavu a vydala jsem se na svou poslední výpravu. Ze sentimentálních důvodů jsem si vybrala Francii roku 1415, bitvu u Azincourtu. Jako obvykle jsme pokoušeli štěstí, tedy můj kolega Peterson a já, ale tentokrát jsme to přepískli.

Peterson utrpěl při útoku v týlovém zázemí těžké zranění. Ve snaze setřást pronásledovatele jsem ho praštila kamenem do hlavy (uznávám, není to konvenční způsob, ale v té chvíli jsem to udělala s úmyslem zachránit mu život), odvalila jsem ho do křoví, aby ho tam záchranná výprava zaručeně našla, a rozběhla jsem se jako o závod opačným směrem. Hnala jsem se ze všech sil, až mi někdo zabodl meč do srdce. Smrtelné zranění.

Bez velké lítosti jsem se vzdala veškeré naděje a poručila svou duši bohu historiků, který jako obvykle nedával pozor, protože jsem se zřítila nikoli do zapomnění, jak jsem předpokládala, ale na něčí chlupatý axminsterský koberec.

Pořád ještě kapírujete?

Paní Partridgeová, sekretářka ředitele Svaté Marie, která byla ve volném čase Múzou dějepisectví, mě vytáhla z mého světa a zmatenou a trpící bolestí mě šoupla do jiného. Tady do toho. Zdržela se jen krátce, aby mi oznámila, že mě čeká práce a abych se do ní pustila, a šla. Bůh chraň, aby mi někdy něco usnadnila. Domnívala jsem se, že jsem zůstala ušetřena. Ano, zůstala, jenže asi tak, jako jsou kapři ušetřeni na vánoční stůl.

Tady v tomto novém světě jsem to byla já, kdo zemřel, a Leon, kdo přežil. Mou smrt nenesl dobře. Myslela jsem, že paní Partridgeová mě sem dopravila kvůli němu. Abych ho zachránila. Abych mu poskytla útěchu. Pletla jsem se.

Naše opětné setkání bylo bolestné a zmatené a já ho při té příležitosti bacila modrou umělohmotnou lopatkou na smetí. To je na delší povídání.

Každopádně to dopadlo tak, že jsem teď tady. Žiju v tomto novém světě, který silně připomíná můj vlastní. Ačkoli ne po všech stránkách, jak jsem měla brzy zjistit.

Leon a já jsme si byli cizí, a protože jsme měli strach, abychom si naši druhou šanci nepokazili, domluvili jsme se, že nic neuspěcháme. Začneme náš společný nový život v Rushfordu, mimo Svatou Marii, a uvidíme, co se z toho vyvine.

Vyvinulo se z toho ještě víc bolesti, ještě víc zmatení a přineslo to hodně dalších útěků.

Když jsem to teď všechno sepsala, nevím, jestli tomu sama věřím.

Jde totiž o to, že jsem se domnívala, že jsem v bezpečí. Že konečně budu mít klid. Na mysl přicházela fráze: A žila dál šťastně až do smrti. Tady jde hlavně o tu část a žila dál. Druhá část, šťastně až do smrti, bývá v mém případě spíš sázkou do loterie. Měla jsem ale v plánu v poklidu se usadit s Leonem. Budu malovat, on bude vymýšlet různé technické zlepšováky a společně povedeme klidný život.

Vydrželo nám to den. Dokonce ani to ne. Nedotáhli jsme to ani do oběda.

1

První ráno mého nového života.

V noci jsem spala vydatně, dlouho jsem se ráchala ve vaně plné horké vody, vypila několik hrnků čaje a teď si připadala mnohem víc paní situace.

Ve snaze překonat lehké společenské rozpaky pramenící z toho, že ani jeden z nás nevěděl, jak začít, se Leon motal v kuchyni a připravoval čaj a toast, jelikož jsem propásla snídani. Já jsem se činila u kuchyňského stolu.

„Co děláš?“ zeptal se a zároveň přede mě s bouchnutím postavil hrnek čaje.

„Píšu svůj nekrolog.“

„Propána, k čemu?“

„No, ty to za mě udělat nemůžeš, nemám pravdu? Do včerejška jsme se neznali…“

„Moje překvapení nepramenilo ani tak z toho, že se skoro neznáme, jako spíš ze skutečnosti, že nakonec nejsi mrtvá.“

„To ne, ale byla jsem. Třeba jsem zombie. Mozek… musím mít mozek…“

„Mozek nemám. Jenom kvasnicovou pomazánku.“

„To je velice uspokojivá alternativa.“

Nastala krátká odmlka. Napadlo mě, že jeho Max třeba neměla kvasnicovou pomazánku ráda. Bude to tak napořád, že jeden i druhý budeme v duchu srovnávat novou verzi svého protějšku se starou? Já měla kvasnicovou pomazánku ráda – jeho Max možná ne. Já nemám ráda mléko – jeho Max se třeba v mléku koupala. Co když… co když nám to…

Vzala jsem kouřící hrnek do dlaní. Bylo hrozně těžké si představit, jak by nám to mohlo fungovat. Už poprvé nám to nešlo zrovna nejlíp a pak Leon zemřel a potom jsem zemřela i já – tedy bývala bych zemřela, kdyby mě paní Partridgeová nebyla dopravila sem. Jeden i druhý jsme toho měli hodně za sebou… Kdyby se zase něco nezdařilo – a něco takového jistě přijde – a já o něj znovu přišla, nevím, jestli bych se s tím vyrovnala. A pak jsem si připomněla, jaký to byl nádherný, povznášející okamžik, jak se mi rozbušilo srdce, když jsem ho znovu viděla v jeho dílně, a uvědomila jsem si, že společně můžeme zvládnout cokoli, všechno.

Zvedla jsem zrak a uviděla, že mě pozoruje a čte mi každou myšlenku. Minimálně tohle se nezměnilo.

„V tom nebude problém,“ prohodil tiše. „Nemusíme nic uspěchat. Jeden i druhý máme před sebou celý život a stačí, když budeme přijímat všechno, co nám každý nový den přinese. Prvořadé je, aby ses zase uzdravila a dala do pořádku. Nemám rád, když mi po bytě pobíhají ženské s dírou na prsou. Někdo by si mohl myslet, že nedbáme na pořádek.“

„Zranění se zacelilo,“ opáčila jsem a zašilhala na svou žlutobíle puntíkatou hruď. „Jen to chvílemi ještě bolí.“

Vlastně to bolelo ještě dost. Paní Partridgeová ránu zacelila, ale nevyléčila. Zpočátku mě to namíchlo, ale ona věděla, co dělá. Neměla jsem jinou možnost než tady zůstat a nikam nechvátat. Minimálně týden. Za týden se toho může stát habaděj.

A taky že se stane.

Zazvonil telefon.

Leon právě mazal toast máslem, nechal telefon zvonit a ten náhle ustal a přepnul se na záznamník.

„Zanechte prosím vzkaz,“ uslyšela jsem Leonovu nahranou výzvu.

Vzápětí se ozval drsně naléhavý hlas doktora Bairstowa: „Leone! Zmizte. Jsou tady. Utečte!“

Přístroj utichl.

Leon upustil nůž. Sledovala jsem, jak po sobě zanechává na podlaze dlouhou mastnou šmouhu. On se na ni ani nepodíval.

„Máš třicet vteřin. Seber všechno, co pro tebe má nějakou cenu. Dělej.“

Neobtěžovala jsem se s otázkami. On by se stejně neobtěžoval s odpověďmi.

Vystřelila jsem do obývacího pokoje a popadla model Trójského koně, který pro mě svého času Leon vyrobil. Rozhlédla jsem se a chňapla i po knížečce o Azincourtu, jediné věci, která mi zůstala z dětství, a po jediné společné fotce, kterou jsem měla s Leonem. Kolem krku jsem si převěsila svého červeného hada – toho jsem uštrikovala v nemocnici, když jsem se zotavovala ze setkání s Jackem Rozparovačem, a nepřicházelo v úvahu, že bych ho tady nechala – a několik vteřin před stanovenou lhůtou jsem už stála u zadních dveří bytu.

Na okamžik utkvěl pohledem na hadovi. „Někdy si musíme najít chvíli, abychom prodiskutovali tvůj deformovaný žebříček priorit.“ Vystrkal mě ze dveří, dolů po schodech a ven do zahrady.

Z druhé strany zahradní zdi ke mně dolehly jakési zvuky. „Nezamkneš?“

„Bylo by to naprosto k ničemu. Vlez do buňky. Pospěš si.“

Buňka se krčila v koutě maličké zahrady, maskovaná jako tuctová kůlna. Hlasovým pokynem jsem otevřela její dveře a on z ní zatím odtrhal prádelní šňůry a odkopl sud na dešťovou vodu.

Měla jsem akorát tak čas vdechnout dobře známý pach buňky, sestávající z přetížených elektrických obvodů, upocených lidí, vlhkého koberce a zelí, a Leon se už nahrnul za mnou dovnitř a plácl do tlačítka k ovládání dveří.

„Neměj strach,“ poznamenal klidně. „Tady budeme poměrně v bezpečí. Zapnu maskovací systém. V klidu to tady přečkáme. Při troše štěstí se jim nepodaří nás najít a odtáhnout.“

Měla bych se ptát, kdo jsou ti oni? Co nám od nich hrozí? Nebo aspoň položit všeobsahující otázku: Co se to u všech čertů děje?

Ale neptala jsem se. Jednak proto, že veškerou svou pozornost upíral na monitor, pátral po sebemenším pohybu. Pravděpodobně by mě ani neslyšel. Stála jsem ověnčena hadem, knihami a fotkami a cítil jsem, jak mi cuká v hrudi. Navíc jsem ještě nesnídala.

„Tady.“ Otočil ke mně křeslo. S úlevou jsem se posadila. Nebyla jsem ještě zdaleka tak v pořádku, jak jsem si namlouvala.

Vyčkávali jsme v tichu. Ale ne moc dlouho

Vešli zahradní brankou a neobtěžovali se ji předtím otevřít. Vyletěla z pantů a odplachtila. Hrnuli se přes malý dvorek a roztahovali se do rojnice. Co jsem si stačila všimnout, bylo jich asi šest, ale další dva nebo i víc zůstalo určitě venku, kde hlídají vstup. Postupovali rychle, v tichosti a profesionálně, až z nich šel strach.

Dva vyběhli po schodech, vykopli zadní dveře a zmizeli v bytě.

Zbytek zamířil přímo k nám. Přímo do zahrady. Přímo k buňce.

Nemohli nás vidět. Nebylo co. Měli jsme zapnuté maskování. Na pozadí holé kamenné zdi jsme byli neviditelní.

Hlodal ve mně strach. Ať už to byl, kdo chtěl, věděl, že jsme tady. Sice nás neviděli, ale že tady někde musíme být, to věděli.

Z prvního dojmu jsem usoudila, že jsou to vojáci. Měli plnou ochrannou výstroj. V přílbách s tmavým hledím působili zlověstně – a k tomu nebezpečně vyhlížející výzbroj. Ne přímo pušky, ale cosi ve tvaru pušek. Byly vybavené jakýmsi podvěsným zařízením. Ozbrojenci se pohybovali lehce a efektivně, jako secvičená jednotka. Byli jsme až po uši v průšvihu.

Leon tiše zaklel.

Útočníci zalehli na zem a zbraněmi pokrývali každý centimetr malé zahrady. Jak věděli, že jsme tady? Co to mělo znamenat?

Když měli terén pokrytý ze všech úhlů, jeden voják v zadní řadě pozvedl něco, co v mých laických očích vypadalo jako fén.

Byl to vysílač EMP? Elektromagnetický impulz by vyřadil buňku z provozu a byli bychom bezmocní.

Leon teď zaklel naplno, stáhl mě z křesla na zem a současně vykřikl: „Počítač, zahájit skok!“

„Skok zahájen.“

Všechno kolem zbělalo.

Přistáli jsme a buňka se ani nezachvěla. Leon přejel zrakem ovládací pult, cvakal přepínači a všechno povypínal. Prsty mu rejdily po řídicím pultu tak, jak jsem to velice dobře znala. Jelikož měl plné ruce práce, ležela jsem bez hnutí na podlaze, kam mě strhl, zírala jsem do stropu a měla čas trochu přemýšlet.

Zjevně hledali buď jeho, nebo mě. A jelikož jsem v Rushfordu žila už nějaký čas a vedla zdánlivě bezúhonný život ve světě, kde jsem po celou tu dobu byla nevítaným vetřelcem, bylo pravděpodobné, že šli po mně.

Neměla jsem žádné pochyby, že mají něco společného se Svatou Marií. Jejich vybavení bylo skutečně parádní. Kromě toho jsem nesměla zapomínat na varovný telefonát doktora Bairstowa. Do Svaté Marie a Rushfordu vtrhli téměř současně. Muselo se stát něco závažného a téměř jistě to souviselo se mnou. Jak mě dokázali tak rychle najít? A kdyby mě chytili, co by se mnou udělali?

Tuto otázku jsem si snad ani nemusela klást.

Velice vám děkuji, paní Partridgeová. Vytrhla mě z mého vlastního světa a zasadila tady do toho. Z bláta do louže, dalo by se říct. Bez varování. Bez snídaně. A teď po mně někdo šel. Naprosto vážně. Jak jsem si mohla malovat, že povedu klidný život?

Leon se posadil vedle mě. „Děkuju ti, že mě nebombarduješ otázkami.“

„To je jen dočasný odklad. Užij si ho do sytosti.“

„Neuhodila ses?“

„Ale kdepak. Nikdo mě ještě nemrštil na zem s takovou elegancí. Pět celých devět za umělecký dojem.“

„Tak se už zvedni.“

Posadila jsem se do křesla zadívala se na monitor a povědomé souřadnice. Poznala jsem, kde se nacházíme.

Můj Leon a já jsme měli jedno vybrané místo v čase. Malý ostrov ve východním Středomoří, tisíce let v minulosti, ještě než se objevili lidé. Svatou Marii jsem vroucně milovala, ale někdy skutečně potřebujete být sami, a tak jsme unikali sem, na ostrov, který byl jen náš, a trávili tam čas, jenž patřil taky jen nám. Nejlepší na tom bylo, že o tom nikdo nevěděl. Na některých starobylých mapách se ostrov vyskytoval pod jménem Skaxos, ale pro většinu kartografů byl příliš malý, aby jim stál za povšimnutí, tím méně za pojmenování. Tady budeme v bezpečí.

Přestal se zabývat ovládacím pultem. „Venku je ještě tma. Zajdeme se trochu vydýchat?“

„Dobrý nápad. A ty mi při té příležitosti můžeš vysvětlit, o co jde.“

Zvedl se a zapnul konvici. Tradiční způsob Svaté Marie, jak se vyrovnat s krizí.

Už jsem se zmínila, že se jmenuju Madeleine Maxwellová. Pracuju jako provozní ředitelka v Ústavu pro výzkum dějin svaté Marie. Nebo jsem spíš pracovala. Jelikož zástupkyní ředitele jsem nebyla nikdy jmenovaná, vlastně ani nevím, co jsem. Tedy samozřejmě kromě toho, že jsem mrňavá, zrzavá a zmatená, ale to je u mě v zásadě setrvalý stav, takže na to neberte zřetel.

Před týdnem jsem byla v období křídy, kde jsem za pomoci hasičského přístroje a ostrých slov svedla vítězný boj s hladovým deinonychem. Včera v tomto čase jsem se nacházela u Azincourtu, zírala na meč, který mi trčel z prsou, a hned nato jsem byla dopravena do jiného světa. Měla jsem akorát tak čas se vykoupat a je to tady znovu, zase se mnou šíbují po časové ose, a to dokonce v pyžamu. Někdo by mi měl podat vysvětlení. A taky snídani.

Přehodil mi přes ramena můj župan.

„Děkuju,“ kvitovala jsem jeho pozornost překvapeně.

„No, někdo z nás dvou musel mít trochu soudnosti, když jsme narychlo sbírali nejnutnější vybavení, abychom přestáli současnou krizi.“

S posmutnělým úsměvem jsem se zadívala na malou hromádku mých osobních věcí. „Nic jiného nemám. Nemůžeš mi to mít za zlé.“

„Opakuju ti to pořád – půlka všech věcí je tvoje. V poslední vůli jsi odkázala všechno mně.“

Poslední vůli jsme sepsali všichni. Při našem způsobu života to byla povinnost. Všechny jsou uloženy u doktora Bairstowa. V mém světě jsem odkázala veškerý svůj majetek Leonovi, a když zemřel, rozdělila jsem jej mezi blízké přátele: Markhama, Petersona a Kal. Navíc jsem se v jednom ustanovení postarala, aby část mých peněz skončila jako tržba baru. Ve Svaté Marii se všichni kolegové právě teď zaručeně bohatě nalévají za moje peníze. Je příjemné vědět, že se dá rozvratně působit i po smrti. Odplata vedení ze záhrobí.

„Co je to za lidi, Leone? A co chtějí?“

„Je to Časová policie.“

Nic mi to neříkalo. Musel na mně poznat, jak jsem zaražená.

„Ve tvém světě ji nemáte?“

„Ne.“

„Tak to jen doufám, že ji nikdy mít nebudete.“

Ticho. Připravoval čaj.

„Dobrá. Je to takhle. Kdysi dávno jsem se své Max svěřil, že doktor Bairstow a já pocházíme z budoucnosti.“

Přisvědčila jsem. „Vyprávěl jsi mi, že tě poslali do minulosti, abys Svatou Marii chránil. Že nám hrozí… že nám bude hrozit nějaké nebezpečí.“

„Ano, a zdá se, že ta situace právě nastala.“

„Počkat. Nehrozilo nebezpečí od Clivea Ronana?“

„Ano, svým způsobem. Jenže skutečnou hrozbu pro zdejší Svatou Marii představuje Časová policie. Někdy v budoucnosti – Svatá Marie v tom zaplaťpánbůh nemá prsty – několik zemí přijde téměř současně na to, jak cestovat v čase. Najednou se do toho chtějí všechny ty státy pustit, protože mají dojem, že budou schopné změnit svou minulost, a všichni touží být první. Vznikne snaha uzavřít mezinárodní dohodu, která by umožňovala omezené a přísně kontrolované cesty v čase tak, aby nedošlo k narušení časového kontinua. Smlouva bude chvíli platit. Velmi krátkou chvíli, protože pokušení vypravit se do minulosti a znovu vybojovat dávné války, tentokrát už se znalostí původního výsledku, je příliš silné.“

Podíval se na mě. „Dovedeš si to představit?“

Přikývla jsem. Skutečně jsem si to dovedla představit. O lidském pokolení jsem si nikdy nedělala velké iluze a nemýlila jsem se. Stačí se podívat na nás. Dostalo se nám tohoto daru. Takového úžasného daru. Jako jediný živočišný druh na světě se můžeme podívat do vlastní minulosti. Stavět na svých úspěších. Čerpat ponaučení z vlastních chyb. Z první ruky se dozvídat, jak jsme se přesně dostali až tam, kde nyní jsme. A místo abychom si toho daru vážili už jen proto, jak je úžasný, nenapadlo nás nic smysluplnějšího než použít ho k opravám výsledků dávných konfliktů.

Mám dojem, že lidstvo dospělo na samu hranu. Ničíme planetu. Důvodů, proč se navzájem zabíjet, je vždycky dost. Nelíbí se nám něčí Bůh. Barva něčí pleti. Něčí pohlaví. Osobně mě docela překvapuje a dost štve, že Historie nemáchla plamenným mečem a my se neocitli znovu v promrzlých jeskyních, kde bychom přežvykovali nedovařeného mamuta. A i to by byl lepší osud, než jaký si zasloužíme.

Není se co divit, že jsme se ještě nedostali na Mars. Mám podezření, že vesmír se snaží pojistit, aby se nám nenaskytla příležitost zamořit další planety naší hloupostí. Zadržuje nás tady na té, kde můžeme uškodit jen sami sobě.

Leon se napil čaje a pokračoval: „Představ si, k čemu by to mohlo vést, Max. Národy by se krátce zamihotaly a pak by zmizely. Jednotlivci by žili, potom by zemřeli a pak by žili znovu. Určité události by se odehrály. A pak jako by k nim nikdy nedošlo. A nakonec by se mohly odehrát znovu, ale jinak. K některým zásadním událostem by nemuselo vůbec dojít. Dějiny by se daly měnit a tolikrát přepisovat až do zdrcujících důsledků. Mohlo by to znamenat konec úplně všeho.“

I v teplém slunci mi tělem proběhlo zamrazení.

„Ale… To se nestalo. Nebo ano?“

„Ne, nestalo. Jak začalo hrozit, že v dějinách nezůstane kámen na kameni, vznikla Časová policie. Aby udržela všechno v patřičných mezích. Rekrutovala se z vojáků, policie a nastoupilo k ní i pár zaměstnanců Svaté Marie. Dopad jejího působení byl dalekosáhlý. Někdo tvrdí, že až příliš. Časová policie měla jediný cíl. Za každou cenu a s použitím jakýchkoli prostředků dbát na pořádek v časovém kontinuu. A to dělají. Vedou si znamenitě. Ale když říkám, že toho docilují za každou cenu, asi chápeš, co tím mám na mysli, ne?“

Chápala jsem. Jejich úkolem bylo likvidovat všechno, co časové kontinuum ohrožuje. A já, pokud jsem neznamenala přímo ohrožení, jsem představovala přinejmenším anomálii. A oni věděli, že tu jsem. Nevzdají se, dokud mě nenajdou.

Leon mluvil dál: „Národy jsou… přesvědčovány, aby se cestování v čase vzdaly. Stejně o to už nikdo nestojí. Všichni už během té doby zjistili, že cestovat v čase je jako držet v ruce hada, protože ten se dříve či později v ruce zkroutí tak, aby tě mohl uštknout. A státy zjistily, že minulost nelze plenit, takže celý ten podnik představuje jen výdaje a nic za to. A taky že případné následky jejich počínání v minulosti by se mohly nevyzpytatelně obrátit proti nim. Nikdo pochopitelně nechce být první, kdo to vzdá, ale Časová policie prosazuje dodržování mezinárodních dohod a po spoustě tahanic a dohadování se situace znovu uklidňuje.

Jak jsem řekl, tohle všechno se týká budoucnosti. Svatá Marie se po celý čas, co se tohle dělo, držela stranou. Ústav smí existovat dál, ale bude podléhat přísné kontrole. Časová policie hlídkuje po celé délce časové osy a monitoruje činnost všech inkarnací Svaté Marie, v minulosti, současnosti i budoucnosti. Skoky musí být schválené. O každém musíme předkládat tuny dokumentace: odhady rizik, očekávaný užitek, metodologie, jmenné seznamy, záměry a cíle. Prostě všechno. Ke každému skoku musíme mít povolení a moc nám jich nepovolují.“

„Kdo je povoluje?“

„Prvotní žádost jde přes našeho zaměstnavatele, tedy Thirskou univerzitu. Ta pak žádost postoupí s doporučením Časové policii.“

Znovu se odmlčel, aby se napil a já měla možnost se nad tím vším maličko zamyslet.

„A co je na tom tedy špatného?“

„Od monitorování je už jen malý krok k naprostému ovládnutí. K tomu celou tu dobu směřují. K úplnému ovládnutí všech inkarnací Svaté Marie. A ve velké míře se jim to povedlo. Umíš si představit, jakou moc tím získali? Pár izolovaných ostrůvků nezávislosti pořád ještě existuje. Patří k nim i naše Svatá Marie.“

„Proto po nás jdou?“

„Ne. Myslím, že jim někdo dal echo, že jsme tady. V lepším případě tě chtějí vyslechnout. V horším…“

Rozhostilo se ticho. Každý jsme upírali pohled do svého prázdného hrnku.

„Pojď,“ prohlásil kategoricky a zvedal mě z místa. „Rozednívá se. Podíváme se, jak jsme na tom se zásobami, a pak půjdeme ven a rozbijeme tábor.“

Z buňky jsme vyšli, právě když časné ranní slunce olízlo krajinu a vrátilo světu život a barvu. Chvíli jsem postála a nasávala poklid toho místa. Dlouho jsem tu nebyla. Naposledy před výpravou do Tróje. Po návratu jsem se svým Leonem přestala dokonce i mluvit, natož abychom si dopřávali nějaké romantické radovánky. Všechno tady bylo tak, jak jsem si to pamatovala, a přitom jsem tu vlastně nikdy nebyla. Tohle nebyl můj svět.

Zaplavila mě mohutná vlna stesku, která se vzala kdovíodkud. Stesku po mé Svaté Marii, kterou už nikdy neuvidím. Po Timovi, který leží se zraněním a trápí se. Po mé kamarádce Kalindě. Po Markhamovi a Guthriem. Po šéfovi. Dokonce i po paní Partridgeové. Vzpomínala jsem, jak každé ráno voněla po domě snídaně, na klapot bot na letité dřevěné podlaze, na zuřivé hádky mezi doktorem Dowsonem a profesorem Rapsonem – tedy vědecké disputace, jak si vyprošovali, aby se jim říkalo. Vybavovala jsem si, jak na kamenných schodech cvakala šéfova hůl. A tohle všechno bylo pryč. Nadobro.

Stesk nahradil strach. Byla jsem osamělá v povědomém, ale cizím světě a teď se ze mě podle všeho stala i uprchlice. Naskočila jsem do Leonovy buňky bez rozmyslu a nyní mě napadlo (pozdě), že to možná nebyl nejrozumnější krok.

Na druhou stranu jsem historička. Pracuju ve Svaté Marii. Rozumný krok bych nepoznala, ani kdyby mě tahal za nohu.

Moje naprosto jalové myšlenky přerušil Leon. „Posadíme se?“

Roztáhl deku a sedli jsme si na slunce opření o kámen. Přesně jak jsem to dělávala se svým Leonem.

Zavřela jsem oči a sváděla sama se sebou lehký vnitřní boj.

„Máš bolesti? Bolí tě ta rána?“

Co jsem mu měla odpovědět? Jak mu zprostředkovat náhlý, téměř zdrcující nával paniky, pocit osamění a strachu?

Nechala jsem oči zavřené. Dál nemluvil, což jsem ocenila.

Nakonec jsem promluvila sama: „Promiň. Prostě to na mě dolehlo. Už to přešlo.“

„Co by ti vyhovovalo, abych udělal? Mám tě nechat chvíli samotnou? Změnit téma hovoru? Uvařit ti ještě hrnek čaje?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Vlastně bych chtěla… co bych opravdu, ale opravdu chtěla… prostě tu chvíli jen tak sedět.“

Pohnul se, že se zvedne, ale já ho stáhla zpátky dolů. „Ne, to je v pohodě. Zůstaň tady, prosím. Teď možná… teď je možná ta správná chvíle… aby…“

Znovu se posadil, popadl klacek a začal kreslit do prachu vzory – a dva citově nejméně rozhodní lidé na celé planetě tu seděli vedle sebe a obezřetně našlapovali kolem vlastních emocí.

„Pro tebe to musí taky těžké,“ prohodila jsem.

Zaváhal. „Ano, je, ale myslím, že z toho vycházím jako vítěz. O nic jsem nepřišel, naopak jsem získal. Získal jsem tebe. Ty jsi ale ztratila všechno a výměnou jsi získala jen mě. A já ke všemu nejsem ten pravý já.“

Rozuměl mi. Měla jsem mu víc důvěřovat.

Usmála jsem se. „Neberu to vůbec tak, že jsem prohrála. A přiznejme si, že v danou chvíli nemá nikdo z nás nic jiného než toho druhého. A status uprchlíka, pravda.“

„Ano, a ani jsme se nemuseli zrovna přetrhnout, co? V jednu chvíli jsem vážený majitel malé firmy v nejpoklidnějším městysu v celé Anglii, pak se objevíš ty, rozpoutáš síly temna a my se teď ukrýváme na malém ostrůvku pět tisíc roků v minulosti.“

„Bez snídaně,“ upozornila jsem na hlavní problém. „Vsadím se, že tě nenapadlo vzít s sebou můj toast.“

„Pořád samé nářky,“ povzdechl.

„Určitě by tě nezabilo, kdybys po něm na odchodu chňapl. Dovedu si představit, že právě teď, když spolu mluvíme, si Časová policie pochutnává na mojí snídani.“

Chvíli jsme seděli beze slova, kolem nás se jasnilo, vzduch se ohříval.

Poposedl. „Zeptám se tě, ale jestli nechceš, nemusíš odpovídat. Jak ses sem dostala?“

„Myslíš tady do toho světa?“

„Ano. Co se stalo v Azincourtu?“

Začala jsem zvolna. „Byl to můj poslední skok. Se mnou ho podnikl Tim Peterson. Víš, měla jsem povýšit na zástupkyni ředitele.“

„To si dovedu vysvětlit jen tím, že doktora Bairstowa postihla mozková příhoda. A jak se ti povedlo přijít v Azincourtu ke zranění? Dostala ses moc blízko bitevní vřavě?“

„No samozřejmě, že jsme se dostali blízko. Byli jsme hned u lučištníků. Ale ne, k tomuhle došlo, když jsme se vypravili do týlu podívat se na zásobovací vozy.“

Zavřela jsem oči a celá situace přede mnou znovu ožila.

„Zásobovací vozy stály za zadními šiky. A byly tam taky stovky francouzských zajatců. Chtěli jsme zjistit, jestli Jindřichův rozkaz, aby je vojáci pozabíjeli, byl oprávněný. Právě když jsme tam došli, odněkud se vynořila tlupa francouzských sedláků. Nebojovali v bitvě, přišli hledat kořist, okrádat mrtvé a raněné, krást koně a podobně.

Vím, co namítneš, ale právě jsme byli na ústupu. Mířili jsme zpátky k buňce. Všude kolem nás se bojovalo. Ti všiváci zabíjeli raněné, kněze a malé chlapce, kohokoli, kdo jim padl do rány. Jeden se zčistajasna objevil a Petersonovi málem usekl ruku.“

Umlkla jsem a polkla. Jako bych tu chvíli prožívala znovu.

„Byl… tak statečný! Odvedla jsem ho pryč a ovázala mu zranění. Byl při vědomí, ale jen taktak. Buňka nebyla daleko, ale on by to k ní nezvládl. Přišla jsem o tebe, nemohla jsem ztratit ještě jeho.“

Odmlčela jsem se.

„Co jsi udělala?“

„Nacpala jsem ho do prohlubeniny, omráčila ho kamenem, zasypala listím a nechala ho tam.“

„To je dobrá práce na to, že to je kamarád. Jak zacházíš s těmi, které nemáš ráda?“

Zdusila jsem v sobě smích.

Pohladil mě po paži. „Takhle je to lepší. Co se dělo dál?“

„Utekla jsem. Běžela jsem a běžela promočeným lesem. Dělala jsem co největší hluk. Vyrazili za mnou. Jeden se dostal přede mě. Doslova jsem do něj vrazila. Zatímco jsem se s ním potýkala, někdo mě probodl mečem. Vůbec nevím, jak se to stalo.“

Přestala jsem mluvit. Leon si pořád kreslil do prachu trojúhelníky. Nadechla jsem se a prožívala to celé dál. „Všechno kolem utichlo a znehybnělo. Zvedla jsem pohled k černým větvím a bílé obloze. Nic se nehýbalo.“

Teď jsem mluvila pro sebe.

„Necítila jsem potřebu dýchat. Všechno skončilo. Bylo po všem. Netrápily mě výčitky. Dala jsem Timovi šanci se z toho dostat. Padla jsem. Na tvůj koberec. Celý jsem ho zakrvácela a ty kvůli mně zřejmě přijdeš o kauci. Za to se omlouvám.“

„Takže takhle to bylo?“

Přikývla jsem. Pověděla jsem mu pravdu. Jenže ne celou. Nezmínila jsem se o roli, jakou v tom sehrála paní Partridgeová. Jak by asi vzal tohle? „Umírala jsem v patnáctém století a pak mě Múza dějepisectví vytrhla z mého světa a zasadila do tvého. Prý abych splnila nějaký úkol, o kterém mi nic neřekla.“

Nevím, proč jsem měla takové obavy zmínit se o paní Partridgeové. Určitě ne proto, že by její účast dávala mému příběhu větší nádech absurdity, že by byl méně věrohodný, ještě neskutečnější. Podivnější už být nemohl. Všechno, co se včera odehrálo, bylo absurdní, nevěrohodné a neskutečné. Na druhou stranu cestování v čase mě živí, tak mi nevyprávějte nic o podivných, neuvěřitelných nebo nemožných věcech. Opravdu mám dojem, že místo abych skočila dozadu nebo dopředu, vzala jsem to – stranou.

Tuhle teorii ale prosím nevykládejte žádnému serióznímu fyzikovi. Nechci, aby po mně lidi na ulicích plivali.

Nechala jsem Leona budovat tábor a pomalu jsem zamířila mezi stromy, dokud jsem nezahlédla tyrkysový třpyt moře, naslouchala jsem ptákům vítajícím nový den, vnímala vzdálený hřmot příboje a vzdychání větru ve větvích borovic. To jsou pro mě vždycky nezapomenutelné chvíle. Posadila jsem se na balvan a vybavovala si některé šťastnější vzpomínky.

Stromy se pozvolna svažovaly ke břehu a jejich sytě zelené listí ostře kontrastovalo s rezavě červenou půdou a kameny. Všechny barvy byly pronikavé a svěží. Z bezmračné, nádherně modré oblohy zářilo slunce. Později začne vedro. Všude byl klid a mír. Bývalo to vždycky božské místo. Nikdy se tu nepřihodilo nic nehezkého.

Neměla jsem nikdy možnost těšit se z něj moc dlouho. Jako obvykle mi byla přidělena úloha toho, kdo musí nanosit dříví a vodu. Dostala bych i roli nosiče těžkých břemen, ale naštěstí jsem se zotavovala z těžkého poranění hrudníku, takže jsem byla od takových úkonů osvobozena. Stejně tak od vaření. Od toho jsem vlastně nebyla osvobozena, nýbrž jsem měla zákaz přiblížit se kamkoli, kde se připravovalo něco k jídlu, a ten platil na třech kontinentech. Což není tak krutý trest, jak by se mohlo zdát.

Leon se pustil do rozdělávání ohně a já hledala dřevo na podpal, což nemělo konce. Vyzula jsem si pantofle a shodila župan a chodila jsem po dobře známých stezkách. Pod nohama jsem cítila měkký koberec z jehličí, vdechovala jsem vůni borovic a naslouchala mořskému ptactvu kroužícímu nad kamenitým pobřežím.

Nic se tu nezměnilo. Roční doby přicházely a odcházely, ale tady zůstávalo všechno při starém. Potrvá tisíce let, než u tohoto ostrůvku přistanou lidé.

Dříví tu byla spousta a já procházela volným krokem mezi stromy a s bolestmi při každém sehnutí jsem sbírala menší kousky.

A potom se někde za mnou ozvalo ochraptělé varovné zaskřehotání, do vzduchu se vznesl pták a ze všech sil mával křídly, aby nabral výšku.

Zasáhly instinkty. Stáhla jsem se za strom a zůstala nehybně stát. Vyčkávala jsem.

Pohyb jsem zaznamenala pár vteřin před tím, než mi došlo, na co se dívám. A pak tam. A taky tamhle.

Po svahu stoupala řada dobře známých vojáků v černém. Nebyl to vpád. Jejich pohyby svědčily o rozvaze. Drželi se v sevřeném tvaru. Neútočili. Pročesávali. Dávali si záležet, aby kolem nich nikdo neproklouzl.

Do háje! Jak nás tu mohli najít?

Na finty nebyl čas. Zahlédnou mě, jakmile se pohnu. Na světě neexistuje prostředí, s nímž by žlutobíle puntíkované pyžamo hladce splynulo.

Upustila jsem dříví, varovně jsem křikla na Leona a dala se ze všech sil na útěk do kopce. Tím úsilím mě rozbolelo na prsou. Tak krátce po smrti jsem na takové vypětí neměla dost sil.

Za mnou někdo vyštěkl rozkaz. Zahlédli mě.

Tak trochu jsem očekávala déšť kulek, ale ten nenásledoval. Možná na mě mezi stromy nedokázali pořádně zamířit.

Leon házel naše věci zpátky do buňky.

Riskovala jsem a ohlédla se. Dva vetřelci na nás opět mířili těmi svými fény.

Jestli měli elektromagnetické pulzní zbraně, nemuseli nás střílet. Stačilo jen zneškodnit buňku a měli nás. Ostrov byl malý. Daleko bychom před nimi neuprchli.

Namáhavě jsem se hnala do kopce. Bolelo mě na hrudi. Nemohla jsem se pořádně nadechnout. Včera touto dobou jsem byla mrtvá. Co by ode mě kdo mohl chtít?

Zavolala jsem na Leona. „Zmiz! Ztrať se.“

Nebral na mě zřetel. Přiběhl ke mně, popadl mě za paži a doslova mě vtáhl do buňky. Jen co jsme prolítli dveřmi, zvolal: „Počítač. Nouzový návrat. Okamžitě.“

Strnula jsem, protože jsem věděla, že to bude bolet.

A taky že jo.

Všechno kolem nás zčernalo.

2

Ležela jsem na zádech mezi spoustou krámů a zírala do stropu.

Sakra, zase?

Nouzový návrat se používá v nouzových situacích, což patrně nikoho nepřekvapí. V případech, kdy dostat se pryč rychle je důležitější, než dostat se pryč bezpečně. Protože to bolí. Vyhlásíte stav nouze a buňka vás z aktuální katastrofy vymrští rychlostí blesku. Hned nato následuje náraz, který vám může polámat kosti. Věřte tomu nebo ne, ale najde se pár historiků, kteří se k nouzovému návratu ještě nikdy neuchýlili. Naopak já bych stěží spočítala, kolikrát jsem ho už využila. A je to pořád stejně bolestivé.

Otočila jsem hlavu. Leon se pomalu zvedal z podlahy.

„Zůstaň, kde jsi, Max.“

Jako bych měla jinou možnost.

„Musíme zjistit, jestli nás zase sledovali. Lež v klidu. Hned jsem u tebe.“

Potěšilo mě, že nedal přednost osobním ohledům před povinnostmi. Ničemu by neprospělo, kdyby se nade mnou starostlivě skláněl a Časová policie vtrhla dovnitř.

Zvedl se, ztěžka dopadl do křesla a s bolestným výrazem si protáhl rameno. Nedělalo mi problém uposlechnout jeho pokynů a zůstat na místě.

„Takže jsme v sedmnáctém století,“ prohlásil konečně. „Myslím, že v Londýně, a venku je zima. Vlastně hodně velká zima.“

Ano, to nejspíš bude. Británie zažívala mezi 14. a 19. stoletím malou dobu ledovou. V duchu jsem zaúpěla. Počítač nedostal žádné souřadnice k návratu, a tak vybral čas i místo namátkou. Prioritou pro něj bylo zachránit buňku i posádku. Pravděpodobně v tomto pořadí. Jelikož polovina posádky měla ještě na sobě pyžamo, ocenila by trochu teplejší destinaci.

„Mám dojem,“ pokračoval zamyšleně, „že jsme přistáli na Temži. To mi přijde divné.“

Začal studovat monitory.

„Ne, na tom není nic divného,“ ozvala jsem se. „Podle mě zjistíš, že Temže je zamrzlá. Udrží zamrzlá hladina naši váhu?“

Sledoval obrazovku. „Vypadá to, že udrží jakoukoli váhu. Stojí tu malé město. Stánky, stany, boudy, lidé, ohně, na kterých se pečou zvířata, a… myslím, že to je… ano, medvěd. Jedna malá buňka navíc nehraje žádnou roli.“

„Jsi si jistý? Nebylo to zrovna hladké přistání.“

„Já vím,“ přisvědčil a mnul si loket, „ale v ledu není znát ani prasklina. A jsme maskovaní, takže jsme nezpůsobili žádné pozdvižení nebo paniku. Což mi na místě, kde se už pět minut vyskytuje historik, přijde pozoruhodné. Nevypadla jsi z formy?“

„Ohromná švanda,“ poznamenala jsem a vyhrabala se na nohy. „Osobně zastávám názor, že každé přistání, odkud můžeš odejít po svých, lze považovat za úspěšné. Dokonce i když řídí technik.“

„To tedy byla tvoje definice úspěšného přistání?“

„No ano, jak říkáš – venku nevypukla panika a na palubě se to obešlo bez zranění. Na poměry Svaté Marie je to jasný úspěch.“

Přešla jsem k němu a monitorům. „To je paráda. Ledový jarmark.“

„Cože?“

„Ty nevíš, co je to Ledový jarmark?“

„Jsem technik. Mám jiné okruhy zájmu.“

„Takže znovu tu máme situaci, kdy historik musí přijít na pomoc s podstatnou informací, protože technik nic neví.“

„Ale prosím do dvou set slov, jestli to zvládneš.“

„Dobře. Tak poslouchej. V dávných dobách bývala Temže mnohem mělčí a širší, než je dnes. Neměla nábřeží. Všechny odpadky a smetí se hromadily kolem úzkého mola u Londýnského mostu a málem řeku ucpaly. A ta zamrzla. Tehdy bylo taky mnohem chladněji. Byla taková zima, že z oblohy padali mrtví ptáci. V parcích hynuli jeleni. Lidé umírali na ulicích a vydávaly se úpisy, které měly chudým zajistit topivo, aby přežili. Pojďme.“

„Snad nechceš jít ven?“

„To si nemůžu nechat ujít.“

„Zbláznila ses?“

„Leone, tohle musím vidět. Je to pro mě jediná příležitost. Sem se už nikdy nedostanu.“

„Jestli je taková zima, že z oblohy padají zmrzlí ptáci, chceš tam vážně jít jen v pyžamu?“

Otevřela jsem skříňku. „Něco tady musí být.“

Zdráhavě vyndal ze skříňky ranec rozmanitého oblečení. Rozeznala jsem mikiny, ponožky, rukavice. Byla jsem si jistá, že něco má. Byla to jeho osobní buňka. Používal ji léta. Vedle vlastního oblečení do zimy i deště, se tu musela nahromadit spousta použitelných kusů oděvu.

Navlékla jsem na sebe tolik vrstev, kolik se na mě vešlo, a konce pyžamových nohavic jsem nacpala do několikerých starých ponožek. Vystřihl v dece otvor, kterým jsem prostrčila hlavu, a nosila jsem ji přes župan jako Clint Eastwood. A ano, měl pravdu, vypadala jsem hodně divně, jak jsem se tu motala v jeho holinkách, které mi i přes trojí ponožky byly velké, ale i lidé venku měli na sobě docela jistě všechno, co doma našli, možná i věci na spaní, jak jsem zdůraznila, takže jsem mezi ně dobře zapadla.

Přešel to vskutku významným mlčením.

Vyšli jsme ven. Měl naprostou pravdu. Byla zima.

Byla setsakramentská zima.

Bože, to byla zima.

Jen hrdost mi zabránila frnknout zpátky do buňky. Cítila jsem, jak mi zamrzají chloupky v nose. Omotal mi kolem hlavy a obličeje šátek.

„Varoval jsem tě.“

Nad okrajem šátku jsem ho spražila pohledem.

Usmál se. „Máš sníh na řasách.“

Než jsem si rozmyslela, jak mu odpovědět, dodal: „Dýchej skrz šátek a za žádnou cenu se nerozkašli, protože pak už nepřestaneš.“

Cítila jsem, jak mi mráz proniká gumovými podešvemi a trojitou vrstvou ponožek. Místo nohou jsem měla rázem kostky ledu. Nebyl velký vítr, ale chlad mi snadno pronikal záhyby oblečení a umrzal mi morek. S účastí jsem pomyslela na chudé, jak se choulí jeden k druhému ve svých chatrčích, kterými neustále profukuje. Některým scházela pořádná střecha a jiné neměly možná ani stěny. Jak se snaží zahřát. Jak se snaží zůstat naživu.

„Tak pojďme,“ pobízel mě. „Musíme se hýbat, nebo se vraťme.“

Otočili jsme se, abychom si zafixovali do paměti místo přistání, protože najít něco, co není vidět, může být někdy docela ošidné. Stáli jsme vedle červenobíle pruhované boudy a naproti bílé plátěné plachtě se zvednutými postranicemi, pod níž se proudem čepovalo pivo.

Led byl pokrytý vrstvou špinavého sněhu, takže nám to neklouzalo a mohli jsme postupovat rychlým krokem. Nabídl mi rámě, abych se do něj zavěsila.

„Dobrý?“

Jen jsem přikývla, aby neslyšel, jak mi drkotají zuby.

Odhadovala jsem, že je pozdní odpoledne. Slunce se už sklánělo k západu. Na nebi se objevovaly nezřetelné hvězdy. Tu a tam se vzduchem snesla sněhová vločka. Na zamrzlou hladinu vstupovali další lidé, volali na sebe a smáli se.

Přísloví praví: „Když ti život nadělí kyselé citrony, udělej si z nich citronádu.“ Londýňané si rčení upravili: „Když ti život nadělí zamrzlou Temži a zimu jako v psinci, uspořádej Ledový jarmark a něco na tom trhni.“ Z boje o přežití si udělali příležitost k zábavě.

Z tisícovek komínů se do studeného vzduchu horizontálně linul kouř a město se v něm dusilo. Z oblohy se ztratily poslední cákance barev. Byla mi ještě větší zima, pokud to bylo vůbec možné.

Tohle ale byl Londýn v éře restaurace, roku 1683, a vůči tomu člověk nemohl zůstat chladný. Tohle byla Anglie za vlády „veselého krále“ Karla Stuarta.

Anglie musela dlouho čekat, až zdaleka ne tak rozverný Olly Cromwell zemře, aby si s úlevou zhluboka oddychla, došla k závěru, že něco takového už nikdy víc, a obnovila monarchii v osobě lišáckého větroplacha Karla II. Ten proslul milenkami, kokršpaněly, černou smrtí, válkou s Holanďany, Velkým požárem Londýna (který pomáhal hasit po boku obyčejných Londýňanů), Královskou společností pro podporu věd a minimálně čtrnácti nemanželskými dětmi. Za pětadvacet let panování toho stihl hodně.

Anglie odvrhla společenská a náboženská omezení Cromwellovy republikánské vlády, zhluboka se nadechla – a začala pařit. Prohloubily se výstřihy, morálka klesla. Naopak sukně šly nahoru při každé myslitelné příležitosti. Země zaznamenala výron promiskuity a hýřivosti. Přísně nábožensky založení jedinci znechuceně odplouvali do Ameriky.

Běžný postup při normální misi by nám velel prozkoumat okolí a zjistit případná rizika. Na bitevním poli to bývá velká legrace. Pak bychom se zaměřili na lidi, jejich chování a způsob oblékání… a nakonec bychom zaznamenali a zdokumentovali všechno, co se v dané chvíli odehrává.

Za těchto podmínek jsme ale na takový postup moc velké šance neměli. Všechno bylo zasypané sněhem. Ze stánků i z blízkých budov visely ohromné dlouhé rampouchy, protože teplota za dne vždy mírně stoupla a v noci opět klesla. Vodorovné plochy se třpytily pod nánosem ledu. Všichni byli omotaní hromadami oblečení, takže o zkoumání dobové módy nemohla být řeč. Museli jsme se snažit vytěžit z toho, co se dalo.

„Podívej,“ ukázal Leon před sebe. Někteří lidé si upevnili k botám zvířecí kosti, odráželi se tyčemi nebo klacky, a tak postupovali vpřed. Bylo u toho hodně křiku a smíchu. A taky pádů.

Navzdory zimě a obavám jsem pookřála. Jsem historička. Pro tuhle práci jsem se narodila. Špetce vzrušení jsem nedokázala odolat.

Tu a tam se rožnila zvířata. Kolem se motali vyhublí psi a ještě vyhublejší děti a doufali, že pro ně něco odpadne. Nemohla jsem jim to vyčítat. Vonělo to lákavě. Znovu jsem zalitovala, že jsem nestačila sníst toast.

Mezi přítomnými procházeli prodavači koláčů s pultíky zavěšenými kolem krku a holedbali se, že každý, kdo si koupí jejich zboží, pozná, oč je lepší než led. Aspoň že ne naopak.

Všude kolem byli vidět chodci na chůdách a žongléři. Učedníci hráli fotbal s velkým nadšením a mizivými dovednostmi. Rozhihňané dámy s napudrovanými vlasy zachumlané v kožešinách způsobně shazovaly kuželky. Po ledu pochodovali sem a tam hudebníci, obličeje měli rudé mrazem. Nikdo si netroufal na delší chvíli postát. Při téhle teplotě to nešlo.

Ksakru, to byla zima! Cítila jsem, že se mi na řasách tvoří námraza.

Měli bychom se pohnout. S výjimkou malých ostrůvků tepla kolem pánví na žhavé uhlí všude jinde mrzlo, až praštělo. Z oblohy slétlo několik dalších vloček a smísilo se s popelem z ohňů. Dýchala jsem skrz šátek opatrně a mělce, což byla asi nejlepší obrana proti tomu, abych vykašlala jednu nebo i obě plíce. Nohy jsem už dávno necítila. Vzpomněla jsem si, že dříve se otázky kolem teploty mých nohou a míst, kde jsem si je ráda ohřívala, mnohokrát staly tématem vášnivých debat.

Přesto všechno se ale zdálo, že jsou všichni báječně spokojení. Lidé na sebe halekali, známí se zdravili, vzájemně si ukazovali na to, co považovali za zajímavé. Všude halasila hudba. Trochu to připomínalo festival v Glastonbury s ledem a sněhem místo bláta. A záchodků tu bylo ještě méně.

Teď, když se zešeřilo, stánkaři rozsvěceli na ledě lucerny a ohně vyšlehly výše ke hvězdám. Vzrušení neutuchalo. Lidé byli evidentně připravení se bavit. Při téhle teplotě by zítra touto dobou mohli být už mrtví.

Stejně jako my.

Přestala jsem si to připouštět. I když se Časová policie snad mohla nějak dozvědět o existenci ostrova Skaxos a vystopovat nás tam, povedlo se nám ji setřást. Jelikož se historie rozprostírá na všechny strany, tady nás najít nemůžou.

Spokojeně jsem sledovala snahy dvou šikovných mladíků udělat dojem na skupinu dívek svými bruslařskými dovednostmi a v té chvíli k nám dolehl jakýsi rozruch, který vypukl o něco dál po proudu, kdyby tady nějaký proud byl a my nestáli na pevném ledu.

Ozýval se odtamtud křik, ale rozhodně nebyl blahovolný. Štěkali psi. Lidé okolo nás natahovali krky, aby viděli, co se děje. Propadl někdo ledem? Stoupla jsem si na špičky a snažila se dohlédnout tam mezi hlavami. Možná někdo chytil kapsáře.

Leon mě uchopil za paži, tiše pravil: „Tudy,“ a vedl mě od té vřavy.

„Co se děje?“

„Jsou tady.“

„Cože? Jak to? Jak nás našli?“

„To zjistíme později. Nespěchej. Neohlížej se. Jen pojď klidně zpátky k buňce.“

K buňce jsme to měli sto metrů a rozruch za námi se stále přibližoval.

„Neohlížej se,“ varoval mě ještě jednou. „To je obvyklá technika. Vyvolají zmatek za našimi zády, a když se dáme na útěk, většina z nich čeká vepředu, až jim slepě vběhneme přímo do náruče.“

„Napadá tě, jak z toho ven?“

„Musíme pryč z řeky. Jsme tu moc odkrytí. Zmizíme v ulicích a vrátíme se později.“

„Co když najdou buňku?“

„Dobrá myšlenka.“

Byla to dobrá myšlenka. Občas mě nějaká taková napadne. V podstatě by se mohli soustředit jen na hledání buňky. Kdyby nás od ní za této teploty odřízli, byli bychom během několika hodin mrtví. Možná by to ani tak dlouho netrvalo. Znovu mě trochu zašimral strach. Už jsem se o tom jednou zmínila. Žít mimo vlastní epochu není snadné. Každý máme své místo ve společnosti a bez zázemí rodiny, přátel, cechu, kmene, vesnice jsme oficiálně nikdo. Živit se krádežemi není legrace. A zdálo se, že kamkoli se hneme, tihle lidé jsou jen pár kroků za námi. Hrozil nám velký průšvih.

Měli mě.