Přeložila Ivana Nuhlíčková

Pozn. redakce: Překlady úryvků z Bible v textu jsou přejaty z Bible: překlad 21. století.

THE LAWLESS LAND Copyright © Gordian Fiction LLC and Beth Morrison, 2022 All rights reserved.

The creator of the maps is Jeff Edwards.

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2024

ISBN 978-80-249-5381-6

Obsah

Canterbury

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Mont-Saint-Michel

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Paříž

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

Château De Tournoël

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Avignon

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

La Sacra di San Michele

78

79

80

81

82

83

84

85

Doslov

Poděkování

Evropa 1351

Canterbury

1

Červenec 1351

Anglie

Kůň Gerarda Foxe zaslechl blížící se nebezpečí jako první. Během jízdy po opuštěné lesní cestě Kentem si Fox prozpěvoval francouzské pijácké balady, aby se necítil úplně sám. Byl právě uprostřed necudné písně o chlípném pirátovi a chytré děvečce z krčmy, když Zephyr zastřihal ušima. Fox zmlkl a také zaslechl ten zvuk. Bylo to zlověstné dunění kopyt, které se k nim rychle blížilo.

Fox byl zvyklý dávat si pozor. Na cestách řádili lupiči, kteří obírali poutníky i vyčerpané rodiny prchající z vesnic zdecimovaných morem. Ta nemoc zabila za poslední čtyři roky v Evropě spousty lidí. Většina lapků byla tak chudá, že si nemohla dovolit koně a při loupežích spoléhala na obyčejné nože. Při setkání s nimi Fox zjistil, že ho obvykle nechají na pokoji, když vidí mohutného muže s mečem na válečném koni, pokud jich ale není dost na to, aby si mysleli, že ho přemohou. V těch několika málo případech ovšem rychle zjistili, že měli naslouchat instinktu a nechat ho být.

Nikdy se nesetkal s lupiči na koních, ale tou dobou si člověk nemohl být ničím jistý. Podle zvuku se zdálo, že koně jsou čtyři, což na problém úplně stačilo. Fox je za zákrutem cesty neviděl, usoudil však, že opatrnosti není nikdy dost.

Zavedl Zephyra do lesa, schoval se za ostružiníkové křoví, takže mu vykukovala jen hlava. Z opatrnosti natáhl kuši, krátkou, jakou používali ve Svaté zemi, vytvořenou přímo pro jezdce na koni.

„Tace, Zephyre,“ zašeptal a poplácal koně po hřbetu. „Tiše.“ Na zvíře mluvil vždycky latinsky. Byl to nádherný stříbrný grošák, arabský válečný kůň s černou hřívou a ocasem a výraznou bílou skvrnou na čele. Zvíře okamžitě ztuhlo.

Ženoucí se koně už byli téměř na dohled. Teď se k dunění kopyt přidalo ještě rachocení kol, vrzání dřeva a řinčení řetězů.

Fox si přes hlavu přehodil kapuci pláště. Dlouhé hnědé vlasy by mezi stromy zanikly, ale nebyl si jistý, jestli by nebyl vidět zbytek tváře. Už týdny neviděl svůj obraz ani na vodní hladině, takže nevěděl, jak právě vypadá. Vousy si zkracoval ostrou dýkou a kdykoli to bylo možné, vydrhl se v potoce. I když měl tvář ošlehanou větrem dohněda, mohla by být přesto vidět, a tak se přikrčil a nad keři mu vykukovaly jen oči.

Co může působit takový hluk a kdo by se hnal náročným terénem tak riskantně?

V představách se ale skutečnosti ani nepřiblížil.

V ohybu cesty se objevil okázalý kočár tažený čtyřmi bělouši, kterým se námahou tvořila pěna u huby. Občas vídal na evropském kontinentu šlechtu, jak se projíždí v podobném kočáře taženém za sebou zapřaženými koňmi. Tento kočár měl červenou klenutou střechu s bílými okraji, okénka zakrývaly černé hedvábné záclony. Dveře vzadu byly otevřené dokořán a s každou nerovností na cestě bouchaly o kočár.

Ale nebyl to přímo kočár, co Foxe zarazilo. Byl to kočí.

Kočár řídila žena.

Ze sedla koně v čele, kde by normálně seděl vozka, práskala opratěmi elegantní dáma. Měla jasně modrý kabát, který musel stát celé jmění. Šaty i halenku z jemného plátna měla na rameni roztržené, odhalovaly neposkvrněnou alabastrovou pleť. Blonďaté kadeře se vymanily z copů a divoce povlávaly ve větru. Jemné rysy ve tváři prozrazovaly odhodlání i strach.

Kočí spadl z koně. Byl mrtvý, spřežení ho vláčelo po zemi, protože zůstal nohou zachycený ve třmenu. Z hrudi mu trčel šíp z kuše. Další byl zabodnutý do kočáru.

Bylo jasné, že kočár je pod kontrolou. Ta žena se snažila spřežení ovládnout a zoufale se pokoušela uniknout před někým, kdo ji pronásledoval. Občas se ohlédla.

Její pronásledovatelé byli nejspíš ti, kdo zabili kočího. Žádní bandité. Lupiči navíc kuše nepoužívali.

Fox zaslechl další dunění blížících se kopyt. Odhadoval to minimálně na čtyři koně.

Přemohla ho zvědavost a natahoval krk, aby přes křoví lépe viděl. Chyba. Ta žena zahlédla jeho tvář.

Na okamžik se zadívali jeden druhému do očí. V těch jejích nebyl strach, pohled měla spíš prosebný.

Pomoc.

Foxe neznala, ale očividně byla přesvědčená, že nemůže být horší než její pronásledovatelé.

Kočár se mihl kolem a vzápětí mu zmizel z dohledu. V tu chvíli se v zatáčce objevili její pronásledovatelé, hnali se šílenou rychlostí.

Nebyli to lupiči, ale ozbrojenci, vojáci ve službách nějakého šlechtice. Nebyli čtyři, bylo jich pět. Měli sice štíty, ale nikdo z nich neměl drátěnou košili, jejich kabátce byly ve stejných barvách jako ten kočár. Erb na znaku na rameni i na štítech tvořil kříž sestavený z mečů na červeno-bílém pozadí. Dva z vojáků měli připravené kuše, zbývající třímali meče. Tváře měli zkřivené vztekem. Bylo zřejmé, že až tu ženu dostihnou, nebudou s ní mít slitování.

Možná ten kočár ukradla, ale vyděšený výraz v jejím obličeji spíš naznačoval, že měla dobrý důvod v něm prchat. Ta žena nebyla obyčejná zlodějka, alespoň podle oblečení ne.

Vojáci byli tak soustředění na svoji kořist, že se prohnali kolem a Foxovým směrem se ani nepodívali.

Nikdo by se nikdy nedozvěděl, že Fox nepodnikl nic, aby jí pomohl. Pět na jednoho, to nebyl rovnocenný boj.

Nech to být, vybízel se v duchu.

Jenomže instinkt mu říkal, aby se za ní rozjel, že si ta žena nezaslouží tak hrozný osud, jaký ji potká, až ji dostihnou.

Věděl, že jeho bratr James by mu citoval z Bible, jak to často dělával, z knihy přísloví.

Neodpírej dobrodiní těm, kdo je potřebují, když je v tvé moci něco učinit.

Fox si povzdechl. V jeho silách bylo něco učinit.

Myslí se mu mihl vyděšený výraz té ženy i barbarská krutost vojáků. Pokud jí nepomůže, bude o tom vědět on a ona, a to úplně stačí. Když nezasáhne, nebude umírat tak, jak se na rytíře sluší.

S kuší v ruce pobídl koně.

„Oppugna, Zephyre!“

Do útoku!

Kůň se bez váhání vzepjal a tryskem vyrazil. Věděl, že je čas pustit se do bitvy.

2

Vystavit se mučednické smrti bojem s pěti ozbrojenými muži najednou by jistě bylo ušlechtilé, ale Foxe momentálně zásady rytířskosti nezajímaly. Sestřelí je jednoho po druhém.

Když Zephyr vyrazil na cestu, Foxovi se svezla kapuce a spolu s pláštěm vlála za ním. Řídil koně nohama a pokřižoval se tak, jak ho to kdysi naučili: Helma, koule, štít a meč. Přestože jeho víra nebyla moc pevná, to gesto si zachoval jako rituál před bojem.

Vojáci před ním měli možná dvacet koňských délek náskok, ale jejich koně byli pomalejší než Zephyr. Dokáže je dostihnout. Otázkou bylo, jestli se mu to podaří dřív, než oni dostihnou ten kočár.

Ještě stále si ho nevšimli. Jeho jedinou výhodou byl moment překvapení.

Největší obavy měl ze střelců z kuše. Tato zbraň se snadno používala za jízdy, ale některé nebylo možné na koni znovu nabít bez napínáku, který natáhl tětivu dozadu. Žádné napínáky ale neviděl, takže každý může vypálit jen jednu ránu.

Fox rozvázal stahovací šňůru na toulci, vytáhl z kožených přihrádek tři šípy, zasunul si je mezi prsty ruky, jíž zbraň natahuje.

Když se přiblížil asi na sedm koňských délek, vojáci už byli těsně za kočárem. Foxovi bylo jasné, že i v tom hluku si zanedlouho všimnou, že je někdo pronásleduje. Zasunul první šíp za tětivu, zbývající dál držel mezi prsty, a palcem natáhl. Byl to způsob, který jeho předkové přivezli z křížových výprav do Svaté země. Tato technika umožňovala daleko rychlejší střelbu.

Zapřel se do třmenů, zamířil na posledního z jezdců a vystřelil.

Šíp vyletěl a zabodl se vojákovi do zad. Kuše mu vypadla z ruky, ale ještě chvíli zůstal sedět vzpřímeně na koni. Začal padat ve chvíli, kdy Fox znovu nabil a vystřelil.

Předposlední jezdec si všiml, že jeho kolega padl mrtvý k zemi. Ohlédl se a natočil tělo tak, že ho šíp zasáhl místo do hrudi do ramene. Vykřikl bolestí, zbývající vojáci se ohlédli a všimli si Foxe.

Moment překvapení pominul.

Fox zaklel tak bezbožně, že by se z toho dobrý křesťan měl jít okamžitě vyzpovídat. Raněný voják zpomalil a stočil koně z cesty mezi stromy. Fox za ním vystřelil třetí šíp a zasáhl ho do nohy. Ty rány zřejmě nebudou smrtelné, ale budou velmi bolestivé a vyřadí ho z boje. To Fox znal z vlastní zkušenosti.

Zbývali tři ozbrojení muži. Teď už byl boj rovnocennější.

Zatímco Fox sahal po dalším šípu, druhý voják s kuší zpomalil, aby se otočil a mohl na něj zamířit. Vystřelil ve chvíli, kdy stál kůň bokem. Fox přiměl Zephyra uhnout ke straně, šíp mu prosvištěl těsně u ruky a provrtal mu díru v plášti. Měl by být šťastný, že ho nezasáhl, ale spíš ho štvalo, že bude muset později najít nějaký způsob, jak si oblíbený kus oděvu spravit.

Vypálil na střelce dřív, než stačil tasit meč. Zasáhl ho do oka a on se svezl k zemi jako pytel se zrním.

Teď už byl Fox necelých pět délek za posledními dvěma muži. Jeden z vojáků byl vedle kočáru a hnal se kupředu, aby zastavil spřežení. Druhý držel tempo s kočárem a zavěsil si štít na záda, aby ho chránil před dalšími Foxovými šípy.

Fox odložil kuši a tasil meč. Stabilita už nebyla tak důležitá, proto stiskem nohou pobídl koně, aby zrychlil.

Žena, která řídila kočár, vykřikla. Fox viděl, jak se pere s vojákem, který se jí snažil vytrhnout opratě. Když se mu to nepovedlo, vrhl se na ni a oba letěli do rozbahněného potoka vedle cesty.

Kočár v tu chvíli nikdo neřídil, a tak se stočil ke straně a kola sjela do potoka. Naklonil se a narazil do stromu. Spřežení ještě chvíli táhlo, ale potom se zastavilo.

Voják, který se ocitl mezi Foxem a převrženým kočárem, se otočil, meč držel stejně jako Fox v pravé ruce.

„Vzdej se, nebo uteč,“ vybídl ho Fox a zastavil koně. „Nebudu bojovat zblízka.“

„Jsi zbabělec, který bez varování útočí zezadu,“ odsekl voják.

„Teď stojím proti tobě a varoval jsem tě, hlupáku.“

Foxova narážka zafungovala. Voják se rozčílil, pobídl koně a rozjel se proti Foxovi, meč měl připravený k útoku.

Fox pobídl Zephyra patami a kůň vyrazil. Až se budou míjet, každý bude mít jen jedno švihnutí mečem. Voják měl na rameni znak se stříbrným lemováním, takže byl velitelem skupiny. Zřejmě byl mezi nimi i nejzkušenější v boji s mečem. Aby ho Fox zneškodnil jedinou ranou, musel by mít veliké štěstí.

Raději chodil štěstí naproti.

V poslední chvíli dloubl koně, aby se stočil doprava, takže protivníka míjel z druhé strany. Rychle si přehodil meč do levé ruky.

Voják byl tak zaskočený, že neměl čas zareagovat, uhnout nebo si strhnout štít ze zad, meč měl v tu chvíli na špatné straně, takže se nemohl krýt. Když ho Fox míjel, sekl ho do krku. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že rána měla patřičný účinek. Kapitán se chvíli kymácel, chytil se za krk, z něhož se mu valila krev, potom přepadl dozadu a mrtvý se svalil na zem.

Fox vyrazil ke kočáru. Žena i voják přežili dopad do potoka, prali se a oba kuckali vodu, které se nalokali. Žena se snažila dostat se na nohy, ale voják ji zezadu chytil za kotník a stáhl dolů.

„Pojďte sem, lady Isabel,“ zavrčel. „Ještě jsem s vámi neskončil.“

Jeho meč nebyl nikde v dohledu, nejspíš ležel na dně potoka. I když ječela a kopala, muž ji k sobě přitáhl a z pochvy tasil dýku. Čepel se zlověstně zaleskla na slunci.

Fox dorazil na břeh potoka a přímo z koně seskočil do vody a brodil se k nim.

Žena se otočila k vojákovi, v ruce svírala klacek, který nahmatala někde ve vodě. „Pusťte mě!“ vykřikla a praštila ho do obličeje. Muž zařval a dlaní si zakryl zraněnou tvář.

„Za to zemřeš!“ vykřikl. Zaklonil se, připravený zabodnout jí nůž do hrudi, ale netušil, že Fox se dostal až těsně k němu. Jedním švihnutím meče oddělil vojákovi hlavu od těla a to se svezlo na ženu, která se ponořila pod hladinu.

Fox odhodil tělo stranou a pomohl ženě z vody. Lapala po dechu a několikrát ho udeřila, znovu se snažila uniknout. Fox obdivoval její odhodlání a bojovnost.

„To je v pořádku,“ řekl a přitáhl ji blíž k sobě, aby ho neohrožovala. „Neublížím vám. Jste v bezpečí.“

Odhrnula si mokré vlasy z očí a konečně uviděla, do koho buší. Přestala se bránit a Foxe odstrčila. Ztěžka oddechovala, stále vypadala v šoku a ostražitě si ho prohlížela od hlavy k patě.

„Vy jste ten muž, co byl v lese.“

„A vy jste ta žena, která se tím lesem prohnala.“

„Kdo jste?“

„Gerard Fox. A koho jsem měl to potěšení zachránit?“

Po chvilce váhání řekla: „Lady Isabel z Kentworthu.“ Pokusila se upravit si šaty, původně jistě přepychové, ale bylo marné se snažit s tou zmáčenou záplavou látky něco udělat. Živůtek měla roztržený a potřísněný od vojákovy krve, sukni pokrývalo bahno z potoka.

„Lady?“ Kývl hlavou směrem ke zničenému kočáru, který ležel na boku. „Proč by dáma jako vy kradla kočár?“

„Co si to dovolujete! Neukradla jsem ho. Dostala jsem ho darem.“

„Hluboce se omlouvám, lady Isabel z Kentworthu. Člověk často nevidí šlechtičnu, jak řídí kočár a uniká před vojáky, kteří mají stejné barvy jako její údajný majetek.“

Zdálo se, že se chystá k delšímu vyprávění, ale nakonec jen řekla: „To je složité.“

„Záměr těch mužů nijak složitě nevypadal,“ namítl Fox. „Chtěli vás buď zajmout, nebo zabít. Víte, kdo by jim mohl dát takový úkol?“

Přikývla. V tu chvíli na ni dolehl šok ze situace, v níž se ocitla. Skelný pohled upírala do neurčita a rty se jí chvěly. „Byl to můj snoubenec. Zítra jsme se měli brát.“

3

Fox prohledával les, aby našel osamělého zraněného vojáka, ale koňské stopy ukazovaly, že muž utekl. Fox vytáhl z obou mužů, které zasáhl, cenné šipky a otřel jejich hroty o kabátce. Koně bez jezdců přivedl zpátky k převrženému kočáru. Lady Isabel našel sedět vedle dalšího těla. Byla to žena, téměř tak krásná jako Isabel, měla stejně hezký nos a vysoko posazené lícní kosti, ale hranatější bradu a na ní malý dolíček. Husté světlé vlasy měla složitě zapletené a na sobě hnědé šaty, které teď byly potřísněné zaschlou krví. Šíp z kuše prošel oknem kočáru a zasáhl ji do srdce.

Isabel něžně hladila ženu po vlasech. Vzhlédla k Foxovi a otřela si slzy, které jí stékaly po tváři.

„To je Willa, moje služebná,“ řekla zlomeným hlasem a polykala slzy. „Ona… Vždycky na mě byla tak hodná. Tak oddaná…“

„Musela za váš útěk zaplatit vysokou cenu,“ poznamenal Fox.

Isabel přikývla, políbila ženu na čelo a zakryla jí tvář. Trochu se vzpamatovala, slezla dolů a vzala za rukojeť dřevěného kufru, snažila se ho vytáhnout z kočáru.

„Nechcete s tím pomoct?“

Chvíli si Foxe prohlížela, potom řekla: „To by od vás bylo velice laskavé.“

Vytáhl kufr z kočáru a snažil se při tom vyhnout tělu. „Ti váleční koně jsou pro vás příliš velcí. Nemám je vypřáhnout z kočáru, než odjedu? Vedoucí kůň je o něco menší, než je obvyklé, má téměř velikost jezdeckého koně, na něm byste nevypadala nepatřičně.“

„Než odjedete?“

„Mám v úmyslu pokračovat v cestě. Pokud byste chtěla, můžete se ke mně připojit.“

„Připojit se k vám? Cestovat s mužem bez doprovodu je velmi nevhodné.“

Fox si ji pobaveně prohlížel. Ve vlasech měla zaschlé bláto, ruce poškrábané a její oblečení bylo potrhané a špinavé, ale zajímalo ji, jak to vypadá.

„V tom případě můžete pokračovat sama,“ řekl. „Nebo tady můžete počkat, dokud nepřijede větší skupina.“

Zamračila se na něho. „Možná bychom mohli narovnat ten kočár.“

Fox ukázal na rozlámané kolo. „Pokud nedokážete opravit tohle, nepůjde to.“

„Vy to neumíte?“

Rozesmál se. „Já nejsem kolář.“

„Nemůžete mě tady přece nechat. To by nebylo dvorné. Jste rytíř, ne?“

Ačkoli byl prostě oblečený a nepředstavil se s titulem, jeho skvělý kůň a zbraně prozrazovali, že je urozeného původu.

„Jsem rytíř,“ přiznal. „A svůj denní příděl dvorného chování jsem už vyčerpal. Zabil jsem čtyři vojáky, kteří vám chtěli ublížit, a vážně zranil pátého. Nestačí vám to snad, má paní?“

Zatvářila se vyděšeně. „Chcete říct, že jeden z nich zmizel?“

„Odjel i se dvěma šípy, které jsem po něm vypálil. Nebyl ve stavu, aby mohl dál bojovat.“

„Ale to potom může varovat lorda Tonbridge, že jsme utekli.“

Fox na ni zůstal překvapeně zírat. „Váš snoubenec se jmenuje Tonbridge?“

Přikývla a její tvář zbledla jako stěna. „Sir Conrad Harrington, vévoda z Tonbridge.“

Právě na hrad Tonbridge měl Fox namířeno a právě lorda Tonbridge měl v úmyslu navštívit. Tou návštěvou chtěl ukončit letité úsilí dosáhnout spravedlnosti, očistit rodinné jméno a požadovat zpátky půdu, kterou mu ukradli. Teď si uvědomil, že tuto možnost před chvíli zahodil, když zabil čtyři vévodovy vojáky.

Tonbridgeova snoubenka byla příliš zabraná do vlastních problémů, aby si Foxova vyděšeného výrazu všimla. Rychle se vzpamatoval.

„Co jste měli za roztržku, pokud se mohu zeptat, lady Isabel?“

Otevřela kufr a vytáhla čisté šaty a cestovní plášť.

„Lord Tonbridge je nečestný a nepoctivý muž. Měla jsem se stát jeho druhou manželkou. Jeho první žena a tři děti zemřely na mor, stejně jako moji rodiče. Můj opatrovník domluvil sňatek, abych mohla vévodovi přivést na svět nového dědice. Teprve během posledních dvou týdnů jsem si uvědomila, jak krutý a nelítostný ve skutečnosti je.“

„A tak jste utekla.“

„Pokud bych se teď vrátila, nechal by mě zabít ve chvíli, kdy by mě uviděl.“

„Zavraždil by svoji nevěstu? To snad ne.“

„Neznáte ho. A doufám, že takovou smůlu ani mít nebudete.“

Její slova vnímal palčivě. Teď, když jeden z vojáků jede zpátky, aby podal hlášení o Foxově útoku, se s vévodou nebude moct setkat. Byl prostě ve špatnou chvíli na špatné cestě.

Kdyby vrátil Tonbrigeovi jeho snoubenku, vévoda by ho možná i přes ten útok přijal, ale stejně tak snadno by mohl nechat Foxe okamžitě popravit za vraždu. Nezdálo se, že lord Tonbridge odpouští snadno, jenže Fox ani neměl v úmyslu pokoušet se vykoupit. Impulsivně se rozhodl a teď musí žít s následky, ať budou jakékoli.

Isabel vytáhla z kočáru velký vak. „Pokud by vám to nevadilo, ráda bych si umyla vlasy a převlékla se z těch mokrých šatů.“

„Samozřejmě.“ Fox pohlédl na nepraktický měch, který držela v rukách. „Oplachovat si sama vlasy by mohlo být obtížné.“

Isabel si ho nevšímala a došla k potoku. Vylila z vaku pivo a naplnila ho čistou vodou. Zvedla si ho nad hlavu, ale většina vody jí vytekla na obličej. Kuckala a plivala vodu.

I když se ocitl v situaci, která v něm vyvolávala frustraci, musel dusit smích. „Nechcete pomoct?“

Na chvíli zaváhala. Bylo mu jasné, že představa cizího muže, jak něco takového dělá, jí připadala naprosto nepřijatelná. Ale neměla v tu chvíli jinou možnost. Podala mu vak.

Zaklonila hlavu a zavřela oči. Fox jí bez řečí lil vodu na vlasy. Probíral se jimi prsty, aby vyčesal listy a další nečistoty. Dokončit práci trvalo několik minut, a když byl hotový, vymačkal jí z vlasů přebytečnou vodu.

Vzala si od něho vak zpátky a stydlivě poděkovala.

„Bylo mi potěšením.“

Dívka si zkušeně spletla vlasy do dvou copů a hbitě si je ovinula kolem hlavy. Fox se zájmem sledoval složité zaplétání.

Všimla si, jak si ji prohlíží: „Potřebuju trochu soukromí.“

Obešla z boku kočár a převlékla se do čistých šatů, aniž by ji viděl. Když se znovu objevila, Fox byl ohromený její svěží krásou. Nebylo divu, že ji vévoda chce tak dychtivě získat zpátky.

„Takže, přidáte se ke mně, nebo si půjdete vlastní cestou?“ zeptal se. Na hrad Tonbridge už se vydat nemohl, ale když odjede na pár týdnů do Londýna, možná by mohl Tonbridge navštívit později, až si jeho zraněný voják už nebude přesně vybavovat jeho tvář.

„Ani jedno z toho,“ namítla Isabel. „Ráda bych si najala vaše služby, můj pane.“

„Mé služby?“

„Je zřejmé, že jste velmi schopný bojovník, byla bych ráda, kdybyste mi pomohl dojet do cíle mé cesty.“

„A kam by to bylo?“

„Na panství mé sestřenice Claire v Paříži.“

Od srdce se zasmál.

„Vy se chcete dostat přes Doverskou úžinu a dojet až do Paříže v době, kdy je Anglie s Francií ve válce?“

„Existují způsoby, jak tu cestu zvládnout, když má člověk peníze. Mohu zaplatit.“

Vrátit se na pevninský kontinent neměl Fox v úmyslu. „Mohu vás doprovodit do nejbližšího města. Potom pojedu do Londýna.“

„Nemohu zůstat sama v nějakém hostinci, když nemám ani služebnou.“

„Tak na nejbližší panství?“ Často na cestách pobýval u jiných šlechticů, mezi šlechtou to nebylo nic výjimečného.

Isabel zavrtěla hlavou. „Lord Tonbridge má tady kolem hodně přátel. Nevím, komu mohu věřit.“

„V tom případě bych navrhoval ubytovat se v klášteře.“

Zamračila se. „Kolik chcete, abyste mě do nějakého doprovodil?“

Fox zvažoval její otázku. Už jednou přerušil cestu, aby jí pomohl. Ale dělat někomu ozbrojený doprovod bylo teď poměrně vzácné, peníze by se mu hodily. Navíc věděl o správném místě, kde by se mohla ukrýt.

„V Canterbury je několik klášterů a je to na cestě do přístavu v Doveru, kde byste mohla úžinu přeplout. Do Canterbury je to dva dny cesty. Dorazíme tam v době, kdy se koná slavnost přemístění ostatků svatého Thomase Becketa, ve městě bude spousta poutníků. Budete si moci najít společníky na zbytek cesty. Myslím, že za dva dny doprovodu by deset šilinků stačilo.“

„Deset šilinků?“ vyhrkla. „To je příšerné! Rytířům se platí za den služby dva šilinky!“

Fox hvízdl a Zephyr se okamžitě objevil po jeho boku. „V tom případě vám popřeju příjemnou cestu, lady Isabel.“ Nasedl na koně.

„Počkejte!“ vyhrkla. „Nejste o moc lepší než lupič, ale souhlasím s vašimi podmínkami.“

„Polovinu teď a polovinu, až tam přijedeme.“

Ušklíbla se na něho, potom vytáhla z kočáru váček a odpočítala mince.

Vzal si je a řekl: „K vašim službám.“ Neobtěžoval se zdůraznit, že lupič by jí vzal všechny peníze a bez váhání ji zabil.

Seskočil a vypřáhl koně z kočáru, aby mohli volně pobíhat, než je někdo najde. Zbavil všechny koně postrojů, jen toho prvního nechal osedlaného. Odstrojil i válečné koně, kteří se okamžitě odběhli popásat na nedalekou mýtinu.

Když skončil, všiml si, že Isabel si sbalila nějaké oblečení do plátěného vaku, protože velkou truhlu by těžko umístila na koně. Trvala na tom, že si poveze menší bedýnku, krásnou truhličku, do které by se mohly vejít tak dva pecny chleba. Na víku byl vyřezaný bujný jednorožec, který dohlížel na sedící dámu. Fox se ji pokusil odradit, aby tak velkou věc vozila s sebou, ale trvala na tom a vyhrožovala, že pokud si ji nebude smět vzít, ruší obchod.

„Co je uvnitř?“ zeptal se Fox, když truhlici uvazoval k sedlu. Měla ozdobný zámek na petlici a pevné kovové panty.

„To vás nemusí zajímat,“ namítla podrážděně.

„Takže je to něco cenného?“

„Pro mě ano.“

Fox byl sice zvědavý, ale nechal to být.

„A co Willa a kočí?“ zeptala se.

„Co je s nimi?“ opáčil Fox.

„Nemůžeme je tu přece nechat nepohřbené.“

„Pokud je s takovými zraněními přivezeme do města, místní šerif bude nepochybně klást otázky, na které se ani jednomu z nás nebude chtít odpovídat. Souhlasíte?“

Isabel vypadala zděšeně. „Chcete říct, že je pohřbíme tady do nevysvěcené půdy?“

„Pokud nemáte v kočáře rýč, nemůžeme je pohřbít vůbec.“

„To je nepřijatelné,“ namítla se zkříženými pažemi. „Musíme je řádně pohřbít. S knězem.“

Fox obdivoval její loajalitu ke služebnictvu, ale zároveň ho rozčilovala její tvrdohlavost.

„Lady Isabel, nemyslím si, že doceňujete vážnost situace, v níž jsme se ocitli. Vévodovi z Tonbridge se nebude líbit, co jsme dnes dopoledne udělali, nehodlám riskovat dopravu těl ke knězi. Tak, máte ještě nějaký návrh, nebo vás tady mám nechat všechny tři a sám pokračovat do Londýna?“

„Musí existovat nějaké místo, kde bychom je mohli pohřbít.“

Očividně nebyla ochotná ustoupit od svého rozhodnutí a Fox už slíbil, že ji odveze do bezpečí, a tu dohodu měl v úmyslu dodržet. Řekl si za to hodně, ale patřil k lidem, kteří drží slovo.

„Existuje jedno místo, kde bychom je mohli pohřbít, aniž by nás někdo viděl,“ řekl posléze. „Mohli bychom se tam dostat dnes večer. Do městečka, které se jmenuje Ravenswood.“

Při jeho slovech vytřeštila oči. „Ravenswood?“

„Vy to místo znáte?“

„V těchto končinách je velmi dobře známé, straší tam.“

Fox pokrčil rameny. „Žádní duchové se neobjevili, když jsem tam včera přespal. A náhodou je tam několik nepoužitých vykopaných hrobů na hřbitově u kostela.“

Isabela tiše zvažovala, jestli chce to městečko duchů vidět na vlastní oči.

„Nebude tam kněz,“ pokračoval Fox, „ale vaše služebnictvo bude pohřbené do vysvěcené půdy. Pokud vám tento návrh nevyhovuje, okamžitě odjíždím.“

Isabel po chvíli konečně přikývla. „Souhlasím s vašimi podmínkami. Zastavíme se v Ravenswoodu.“

Když Fox balil těla služebné a kočího do hedvábných záclon z kočáru a ukládal je na jednoho z koní ze spřežení, přemítal o zoufalství, které přiměje ženu dobrovolně cestovat do vesnice, z níž lidi vyhnal mor.

4

Tonbridge, Anglie

Lord Tonbridge rázoval po cimbuří nad hradní branou, jeho červené roucho obšité zlatou nití se kolem něho při každém pohybu vlnilo. Sledoval cestu vedoucí k hlavní bráně, ale ta byla stále stejně pustá jako padesátkrát předtím, kdy se podíval. Vojáci, které vyslal, aby přivedli zpátky jeho snoubenku, už se měli dávno vrátit. Zanedlouho se začne stmívat a po nich nebylo zatím ani vidu ani slechu.

Za zdmi pevnosti obdělávali rolníci pole s pšenicí, zelím, cibulí a mrkví. Uvnitř hradu, který zahrnoval stáje, sklady a sýpky, kasárny pro Tonbridgeovy vojáky a stráže i kapli, se na malé louce popásali koně a muži i ženy dál pokračovali v přípravách na pánovu blížící se svatbu s Isabel.

Vévoda byl vzteky bez sebe, že ohrozila velkolepou oslavu i jeho dědictví.

O cimbuří se kousek od něj opíral muž, který mohl být o dvacet let mladší, líně si brousil meč o brusný kámen a ušklíbl se pokaždé, když Tonbridge prošel kolem něho. Byl oděný do sytě modrého kabátce, měl široká ramena, světlé vlasy a kvůli výrazné bradě, galskému nosu a velkým modrým očím ho mnoho dam z hradu považovalo za neodolatelného hned od chvíle, kdy ten den ráno přijel.

Nešlo o to, že by Tonbridge na svého hosta žárlil nebo mu záviděl, s Basquinovým vzhledem nemohl soupeřit, i kdyby chtěl. Sám byl zavalitý, měl malý zvednutý nos a prošedivělé vlasy, takže v jeho případě bylo právo prvorozeného jeho nejdůležitější předností. Ačkoli byl Basquin mladší, pohlednější a lepší v boji s mečem, nestal se zatím ani rytířem, takže jeho nemístné sebevědomí působilo otravně. A co bylo ještě horší, byl nemanželského původu.

„Kde jsou?“ zeptal se Basquin francouzsky. Nešlo o to, že to byl jazyk používaný u královského dvora, spíš si nechtěl pošpinit ústa angličtinou, pokud to nebylo naprosto nutné.

Tonbridge nad drzostí toho bastarda soptil. Jako plebejec by ho měl oslovovat „Vaše lordstvo“ nebo „lorde Tonbridgei“. Jenomže vévodovi nezbývalo než to přehlédnout.

„Moji muži jsou schopní,“ odpověděl francouzsky. „Věřím, že mi Isabel přivedou zpátky.“

Její zradu nedokázal pochopit. Slíbil, že ji ochrání, a zahrnoval ji dary. Jednoho dne z ní udělá královnu. A jediné, co za to žádal, byla její naprostá oddanost, stejná věrnost, které se mu dostávalo od jeho první manželky a dětí předtím, než je zahubil mor. Jejich smrt představovala konec všech pečlivě budovaných plánů na zlepšení postavení jeho rodiny. Nutnost začít znovu ho dovedla k zásnubám s Isabel.

Jenomže teď mu bylo jasné, že ho oklamala a neměla v plánu své sliby dodržet. A to jí nemůže odpustit.

„Měl jste mi říct dřív, že utekla,“ ozval se Basquin. „Teď už bych ji měl.“

„Nechtěl jsem vás s takovou triviálností obtěžovat.“

„Nesmysl,“ namítl Basquin s prohnaným úsměvem. „Styděl jste se, jak chytře to udělala.“

„Měl jsem ji až do svatby někam zamknout,“ zavrčel Tonbridge.

„To je asi jediné, na čem se shodneme.“

Tonbridge zaslechl ze strážní věže křik a zarazil se.

„Blíží se jezdec!“

Spěchal na okraj cimbuří a vykoukl na cestu. Z lesa se vynořil osamělý jezdec. Vévoda na mužově tunice rozeznal barvy svého erbu. Natahoval se, jestli nezahlédne zbytek mužů, ale nikdo další se neobjevil.

Jak se voják blížil, Tonbridge uviděl, že mu z ramene a nohy trčí šíp. Oblečení měl zmáčené krví.

„Zvedněte padací mříž!“ křikl. Rozběhl se ze schodů dolů na hlavní nádvoří, Basquin se hnal těsně za ním. Zařinčely řetězy, jak se kovová mříž zvedala.

Kůň se vlekl branou, po dlouhé cestě byl vyčerpaný. Ale voják vypadal ještě hůř než jeho zvíře.

Tvář měl popelavě bledou, vzpřímeně ho držela jen chodidla zaklesnutá ve třmenech. Jakmile projel na nádvoří, noha se uvolnila a on se svezl k zemi. Vydal bolestivý výkřik, který se vzápětí ztišil v kvílení. Vypadal, že každou chvíli omdlí.

Jeden ze stráží poklekl vedle něho s měchem piva a pokoušel se ho přimět napít.

Když se muž stále neprobíral, Tonbridge řekl: „Nemáme času nazbyt. Chrstni to na něj.“ Strážce zvedl vak nad vojákovu tvář.

Muž prskal a otevřel oči. Když uviděl vévodu, jak se nad ním sklání, zbledl ještě víc.

„Vaše lordstvo,“ vypravil ze sebe.

„Co se stalo?“ zeptal se Tonbridge anglicky. „Kde je Isabel a zbývající muži?“

Voják mlčel, očima jako by hledal přijatelnou odpověď.

Tonbridge byl vzteky bez sebe. Nezlobil se na toho vojáka, ale na Isabel za její zradu a na lidi, kteří vystřelili ty šípy. Útok na jeho muže byl totéž, jako kdyby zaútočili na něho osobně.

Sklonil se a snažil se zklidnit vztek v hlase. „Řekni mi, kdo nám tohle způsobil.“

„Na cestě do Canterbury jsme našli kočár a zabili kočího a služebnou, jak jste nařídil, Vaše lordstvo, ale lady Isabel unikla. Téměř jsme ji měli, když se tam zčistajasna objevil nějaký bandita. Musel nás sledovat. Zabil ostatní muže.“

„Jediný člověk? Jeden bandita dokáže porazit pět vojáků?“

Basquin se zasmál. „A já si myslel, že máte schopné vojáky.“ Sklonil se a přejel prstem po šípech.

„Poznáváte je?“

Basquin se napřímil. „Jen je obdivuju. Je to kvalitní práce. Ten jediný muž určitě znal kvalitu své výzbroje.“

„A ta truhlice, kterou jsem vám nařídil přivézt?“ zeptal se vévoda. Na koňském sedle ji nenašel. „Co je s ní?“

Voják zavrtěl hlavou a a tvář se mu zkřivila bolestí.

Tonbridge na něho upíral pohled. „Řekni mi něco o tom ozbrojeném muži.“

„Pořádně jsem ho neviděl, ale kdybych ho znovu spatřil, poznal bych ho. Omlouvám se, Vaše lordstvo. Jakmile to půjde, povedu sám další muže, abych to napravil.“

To ale nebylo pravděpodobné. Vojákova těžká zranění se brzy zanítí. Tonbridge přišel o polovinu mužů kvůli moru, další ztráty už si nemohl dovolit, a teď v jednom okamžiku ztratil pět svých nejlepších vojáků.

„Skvěle jsi mi posloužil, když ses s touto informací vrátil,“ pochválil vojáka Tonbridge. Vstal a otočil se k jednomu ze strážných. „Vezměte ho dovnitř a ošetřete mu rány.“

Vojáka naložili a odvezli. I přesto, co vévoda řekl, si nemyslel, že ten muž přežije noc.

„Kardinála nepotěší, pokud porušíte dohodu,“ podotkl Basquin.

Tonbridge při té představě zbledl. Jestliže nedoručí, co slíbil, kardinál Molyneux bez váhání vymyslí nějaký důvod, proč ho exkomunikovat a zabavit mu půdu. Tuto taktiku použil tento vlivný duchovní v minulosti už mnohokrát.

„Podniknu, cokoli bude potřeba, abych to dostal zpátky,“ ujistil ho Tonbridge. Pohlédl na oblohu a viděl, jak se sbíhají mraky. Cestovat v noci a v bouři je nemožné. „Shromáždím zbývající muže a vyrazíme hned za úsvitu.“

„Pojedu s vámi.“

„Není potřeba ‒ “

„Musím chránit zájmy svého mecenáše. Nebo byste byl radši, kdybych se okamžitě vrátil za ním do Paříže a podělil se s ním o to, co se děje tady?“

Tonbridge nemohl nabídku na účast při pátrání odmítnout, ačkoli se mu Basquinovo neuctivé chování vůbec nelíbilo.

„Samozřejmě, v této záležitosti uvítám vaši pomoc.“

„Bude mít den náskok,“ poznamenal Basquin, „a existuje mnoho cest, po nichž se mohla vydat.“

„Isabel je zvyklá na pohodlný život. Nikdy by se neubytovala ve společných prostorách. Nevrátíme se, dokud nezkontrolujeme každé šlechtické sídlo a hostinec odsud až k Doverské úžině.“

5

Nedaleko Ravenswoodu, Anglie

Fox a Isabel jeli vedle sebe mezi nesklizenými poli, slunce za soumraku zbarvilo vzrostlou pšenici do zlatova. Těžké mraky na západě naznačovaly deštivou noc. Za nimi se vlekl kůň, který vezl těla Isabeliny služky a kočího. Potkali pouze dvě skupiny lidí, kteří kráčeli pěšky, a ti si je jen zvědavě prohlédli.

Isabel byla zdatná jezdkyně, kůň ze spřežení byl pro ni na jízdu vhodný. Od chvíle, kdy opustili místo potyčky, nezastavili, ale na tempo, které Fox nasadil, si nestěžovala. Vlastně po celou tu dobu vůbec nepromluvila. Ačkoli byl Fox zvyklý cestovat sám, společnost mu přišla vhod.

Nakonec pronesla: „Znáte lorda Tonbridge?“

Ta otázka přišla tak nečekaně, že Foxe zaskočila. „Proč se ptáte?“

„Když jsem zmínila jeho jméno, všimla jsem si vašeho výrazu. Prozrazoval, že ho znáte.“

Takže ta dívka dává pozor.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal,“ odpověděl a byla to pravda.

„Ale že jste se ocitl na stejné cestě jako já, to už úplně náhoda nebyla, že?“

Fox se zhluboka nadechl. Usoudil, že není potřeba skrývat záměr vévodu navštívit.

„Ano, byl jsem na cestě k němu.“

„Mohu se vás zeptat na důvod?“

„Souvisí to s mojí matkou, lady Emmeline. Myslel jsem, že ji zabili na cestách, když jsem byl ještě dítě. Teprve před několika lety jsem zjistil, že byla tajně unesena.“

„Drželi ji kvůli výkupnému?“

Fox zavrtěl hlavou, ale ještě nebyl připraven zabíhat do detailů, zvlášť ne s někým úplně cizím. „Z jiných důvodů. Dokonce ani otec neměl o jejím osudu tušení do chvíle, kdy jsem se to dozvěděl. Od té doby jsem začal pátrat a zjistil, že svědkem té události byl možná lord Tonbridge. Doufal jsem, že by mohl svědčit v můj prospěch.“

„Z jakého důvodu?“

„Abych se domohl spravedlnosti pro svoji rodinu.“

V tu chvíli jí došly důsledky toho, jak se zachoval. Otočila se k němu se smutným výrazem. „Přispěchal jste mi na pomoc, takže se teď nemůžete s lordem Tonbridgem sejít a zjistit, jestli zná pravdu o vaší matce.“

„To teď asi nepřipadá v úvahu.“

„Protože lorda Tonbridge znám, pochybuju, že byste našel úlevu, kterou hledáte. Je zkažený a úplatný.“

„V tom případě budu muset dosáhnout svého cíle jinak.“

„To je mi líto.“

Fox pokrčil rameny. „Vzhledem k chování Tonbridgeových vojáků se zdá, že jste mě ušetřila problémů.“

„Kdybyste se tam neobjevil, nebyla bych už naživu. Ještě jsem vám nepoděkovala, že jste mi zachránil život.“

„To není potřeba. Jsme se Zephyrem zcela k vašim službám.“

„Zephyrem?“

„To je můj kůň.“

„Proč jste svého koně pojmenoval Zephyr?“ zeptala se Isabel s náznakem pobavení.

„A proč bych neměl?“

„Nechtěla jsem se vás dotknout. Jen jsem takové jméno ještě nikdy neslyšela.“

„Pochází z řeckého slova zephyros, bůh západního větru.“

Zvedla směrem k němu jedno obočí. „Takže jste vzdělaný muž.“

„Rád čtu. Vypadám proto divně?“

„Divně asi ne. Ale nezvykle. Neznám mnoho rytířů, kteří by se bavili četbou. Kdo vás učil?“

Fox se s tak zvědavou ženou ještě nikdy nesetkal, ale oproti vojákům, s nimiž trávil většinu času, to byla osvěžující změna. Zajímali se jen o ženské, rvačky a hazardní hry. Ne že by se Fox občas rád nenapil a nezahýřil si, někdy možná až příliš, ale literatura, výtvarné umění a inteligentní rozhovor byly také zábavné.

„Jako syn rytíře jsem většinu mládí trávil v klášteře, kde jsem se vzdělával,“ vysvětlil. „Mniši měli spoustu rukopisů, bratr Anselm mě po večerních bohoslužbách nechával proklouznout do knihovny, abych si četl.“ Po večerních nešporách vládl v knihovně naprostý klid.

„Takže jste četl víc, než jen Bibli?“

„Bibli, historické knihy, milostné příběhy. Cokoli jsem našel.“

„V latině? Všimla jsem si, že ten jazyk používáte, když mluvíte na Zephyra.“

Fox byl překvapený ‒ jak tím, že zná latinu, tak tím, že si i za dramatických okolností všímala takových detailů.

„To byl nápad mého bratra Jamese. Myslel si, že když budeme cvičit koně, aby reagovali na latinské povely, pomůže nám to v bitvě, když všichni ostatní vojáci budou křičet anglicky a francouzsky. Ale čtu i francouzsky.“

„Jste muž mnoha nadání, sire Gerarde. Bojovník i učenec.“

„Boj je moje povolání.“

„Zdá se, že jste v něm celkem dobrý.“

„Bojovat jsem se učil, když jsem nečetl.“

„Bojoval jste v mnoha bitvách?“

„Za zmínku stojí jen jedna.“

„Kresčak?“

Fox se k ní překvapeně otočil. „Jak to víte?“

„Jste Angličan. V přiměřeném věku. V poslední době je to jediná velká bitva, o které vím.“

Pět let, které uplynuly od bitvu u Kresčaku, připadaly Foxovi jako celý život. Ačkoli měl nepřítel početní převahu, podařilo se mu spolu s anglickými krajany decimovat francouzské síly pomocí nebezpečných lučištníků, zajistili si základnu ve Francii a rozšířili válku, která stále ještě pokračovala.

Pořád se rozpomínal na podrobnosti té bitvy. Na křik, který vydávali lidé i koně, když padali za zdrcujícího krupobití šípů. Ten pocit hustého bahna na podmáčené pastvině. Měděný pach čerstvé i zaschlé krve. Palčivá bolest nad ztrátami.

Zmlkl, nemluvila ani Isabel.

Potom se opatrně znovu zeptala: „Jak vás napadlo pojmenovat svého koně Zephyr?“

„To nebyl můj nápad,“ přiznal Fox. „Původně to byl kůň mého bratra. Já jsem svého koně pojmenoval Velox.“

„To je latinsky rychlý,“ poznamenala Isabel.

Její znalost latiny na něho znovu udělala dojem a přikývl. „Velox byl ten nejrychlejší kůň, na kterém jsem kdy jel.“

„A Zephyr?“

„Druhý nejrychlejší. S Jamesem jsme neustále závodili. On byl lepší s kopím i mečem, ale se Zephyrem mě a Veloxe neporazili.“

„Možná jste byl prostě lepší jezdec.“

Fox se usmál. „Taky jsem si to myslel, dokud jsme si nevyměnili koně. Pak mě nechal za sebou v prachu.“

„Zdá se, že je to schopný muž.“

„Byl.“

Isabel neuniklo, že použil minulý čas a upřela na Foxe smutný pohled. „Kresčak?“

Fox neodpověděl. Raději zkusil změnit téma. „Jak se vám podařilo utéct lordu Tonbridgeovi? Určitě vás držel pěkně zkrátka, když je svatba tak blízko.“

„Byla blízko. To byl Willin nápad, navrhla, že si vezmeme kočár, který mi lord Tonbridge dal, abych přivezla na svatbu jeho matku. Pak Willa předstírala, že je jí špatně. Požádala jsem, aby zastavili kočár, a vyslala dva muže, kteří tvořili náš doprovod, aby našli v lese nějaký přístřešek, kde by si odpočinula. Když sesedli z koní, vyrazili jsme i s naším věrným kočím. Jejich koně jsme si vzali s sebou. Později jsme je nechali někde na poli.“

„A ti vojáci se rozběhli na hrad pro čerstvé koně a posily,“ dopověděl Fox.

Isabel přikývla. „Dostihli nás dřív, než jsme si dokázali představit. Jeli jsme podél nějaké říčky, Tonbridgeovi muži na nás z druhé strany stříleli z kuší, zabili Willu a Reginalda. Já jsem se dostala z kočáru a skočila na koně, který vedl spřežení, abych unikla. O chvilku později jsem zahlédla vás.“

„Na dámu jste na tom koni vypadala velice zkušeně.“

Zdálo se, že se jí jeho slova dotkla. „Vypadám proto divně?“

Fox se usmál. „Řekl bych spíš nezvykle.“

„Můj otec měl rozsáhlé pozemky. Jako děti jsme s Willou jezdívaly po lesích a lovily zajíce.“

„Jezdily a lovily? Jste žena mnoha nadání.“

Když minuli skupinu vzrostlých stromů, objevila se větrem ošlehaná věž kostela.

„Ravenswood,“ vyhrkla Isabel s nádechem strachu.

„Budeme muset zrychlit,“ řekl Fox a pobídl Zephyra do klusu. Isabel s ním srovnala krok. „Na pohřbení těl nemáme moc času.“

Ukázal na temné mraky, které se k nim hnaly. Blížila se bouřka.

„Jsem ráda, že jste tu se mnou,“ přiznala Isabel. „Děsilo by mě být tu sama.“

„V tom případě je dobře, že jsem se tu náhodou objevil.“

„Ano, to je. Ne každý rytíř by byl tak čestný a pomohl člověku v nouzi.“

„To je pravda,“ souhlasil Fox. Dokázal si představit Jamesovo zklamání z toho, jak blízko měl k tomu, aby Isabelinu prosbu odmítl a nedodržel slib.

6

O pět let dřív Červenec 1346

Normandie, Francie

Když klečel na pahorku nad pláží Saint-Vaast-la-Hougue, konečně viděl tu obrovskou armádu, která se před dvěma týdny začala shromažďovat v Portsmouthu. Sedm set lodí vytvořilo určitě největší flotilu v anglické historii, přepravilo tisíce mužů a koní a spoustu vozů a zásob, které se rychle vykládaly na písek. Ten pohled vyvolával úžas a Fox si nedokázal představit nikoho, kdo by dokázal tak obrovskou sílu odrazit. Pokud bude tažení probíhat podle plánu, válka o francouzský trůn, která začala před devíti lety, by mohla do Vánoc skončit.

Při vyloďování se setkali jen s mírným odporem, proto král Eduard III. odvedl skupinu vojáků na obřad, který ovlivní jeho úspěšný vpád. Padesát klečících mužů včetně Eduardova syna prince z Walesu mělo být pasováno na rytíře. Fox, do té doby pouhý panoš, byl nadšený, že je mezi těmi vyvolenými.

Naproti Foxovi stál jeho bratr James, v naleštěné zbroji a čisté tunice vypadal oslnivě. Působil každým coulem jako rytíř, od výrazné brady a královského držení těla až po meč z damascenské oceli zvaný Legenda, který měl u boku, a zlaté ostruhy připevněné k botám. Představoval naprostý opak králova šestnáctiletého syna, jehož lesklá černá zbroj odlišovala od ostatních, kteří se shromáždili vedle něho.

Panovník oděný do královského roucha a se zlatou korunou na hlavě promlouval ze hřbetu koně. Říkal něco o svých právech na podrobení a spravedlivé válce, zmínil rytířské zásady, ale Fox jeho slova sotva vnímal, konečně se mu splnilo přání a stane se rytířem stejně jako jeho starší bratr.

Potom králův biskup předříkal tři rytířské sliby a všichni muži jednohlasně přísahali.

„Budu prosazovat dobro proti zlu, budu se chovat čestně, milosrdně, odvážně, chrabře a spravedlivě.“

„Budu věrně sloužit Bohu, své církvi a svému pánu.“

„Budu ochraňovat a bránit nevinné, slabé, chudé a ženy, které se ocitnou v nesnázích.“

Král seskočil z koně, předstoupil před prince z Walesu a s velkou úctou ho pasoval na rytíře, zdůraznil přitom všechny jeho tituly. Princ vstal a vévoda, který byl před ním, ho opásal mečem a panoš za ním mu připnul zlaté ostruhy. Když proběhla nejdůležitější část obřadu, král vykročil podél řady. Nemohl znát všechny kandidáty, tak se spoléhal na muže, kteří stáli před každým z budoucích rytířů, aby mu sdělili jeho jméno. Fox měl skloněnou hlavu a krále viděl jen koutkem oka, ale na svoji chvíli nemusel čekat dlouho. Král stál před ním a Foxovi se v blízkosti panovníka rozbušilo srdce. James hlasitě a odhodlaně pronesl: „Gerard Fox, panoš z Oakhurstu.“

Král Eduard poklepal Foxovi svým mečem třikrát na rameno, potom řekl: „Vstaň, sire Gerarde z Oakhurstu. Buď dobrým rytířem.“

Fox se musel ovládat, aby nevyskočil na nohy. Vstal, ale hlavu držel skloněnou. Tou dobou se už ale král posunul k dalšímu z mužů.

James vykročil, připevnil mu opasek s mečem a zdůraznil, že teď už může držet rytířskou zbraň, ačkoli to byl stejný meč, jaký užíval už roky. Panoš mu zároveň odstranil z bot stříbrné ostruhy a nahradil je zlatými, tradičním symbolem rytíře.

Když byly všechny součásti výzbroje na svém místě, James se postavil vedle Foxe. I když byl bratr stále o téměř tři centimetry vyšší, Fox měl teď pocit, že si zaslouží stát vedle něho jako rovnocenný. Musel se ovládat, aby nevyhrkl, ale mluvit, když král stále ještě pasoval rytíře, by bylo vážným porušením pravidel. James se na něho významně usmál.

Konečně proběhlo poslední pasování. Král znovu nasedl na koně a všechny je na ten večer pozval na slavnost, aby oslavili své úspěchy. Celá skupina mu provolala slávu.

„Gratuluju, Gerarde,“ řekl James. „Doufám, že budeš takovým rytířem, jak všichni očekávají. Mějte odpor ke zlu, tíhněte k dobru.“

„List Filipským?“

James zvedl oči v sloup. „Římanům, 12.“

„Byl jsem blízko,“ prohodil Fox, když vykročili zpátky dolů na pláž. „Myslíš, že teď budu moct bojovat kopím?“

„To je tvoje první myšlenka, když sis teď vysloužil zlaté ostruhy?“

„Jako první mě napadlo, jak jimi budou okouzlené všechny děvečky. Potom jsem se soustředil na kopí.“

„Pochybuju, že by byl král ochotný vzdát se tvých schopností lučištníka na koni.“

„Možná bychom mu dnes večer mohli mé dovednosti předvést, bojovali bychom s dřevci, jako to děláme doma.“ 

„Po téměř dvou týdnech na lodi si koně potřebují pár dnů odpočinout, aby se zotavili, než na nich budeme zase jezdit. Zephyr ani Velox teď nejsou ve stavu, kdy bychom mohli zápasit.“

„Možná spíš nechceš, aby král viděl, jak tě s Veloxem dokážeme srazit do prachu.“

James zvedl jeden prst. „To se stalo jednou.“

Fox se usmál. „Těsně předtím, než jsme odjeli z domova. Bolí tě ještě zadek? Nebo utrpěla jen tvoje hrdost?“

„Nezapomínej, že já už jsem nějaké turnaje v rytířském klání vyhrál.“

„A když jsem teď taky rytíř, brzy se utkáme spolu. Neděsí tě sourozenecká rivalita, že ne? Ani trochu? No tak, klidně to přiznej.“

Fox se snažil přimět Jamese, aby se alespoň trochu usmál, ale ten ještě víc zvážněl. „Brzy zjistíš, že náš trénink na nádvoří v Caldecott Mote je naprosto odlišný od turnaje, natož od skutečné bitvy. Tvoje dovednosti s lukem a mečem jsou to, co tahle armáda potřebuje.“

„Ty se dneska vážně nechceš ani pousmát, viď?“

James se k němu otočil a ukázal dlaní na hrudní plát.

„Vnímal jsi něco z toho, co král říkal?“

Fox pokrčil rameny. „Většinu ano. Něco. No, vlastně jen něco málo.“

„Možná si myslíš, že tohle je skvělé dobrodružství, ale válka je vážná věc. Viděl jsem to na vlastní oči u Sluys. Než se vrátíme do Anglie, bude se ti při pohledu na krev dělat špatně.“

„Jsme tady, abychom porazili Francouze, ne?“

„Ne. Jsme tady, abychom je pozabíjeli. Víš, co znamená chevauchée?“

Fox přikývl. „Samozřejmě. Budeme přepadat a plenit všechno, cokoli chceme, dokud se neobjeví nepřítel, aby nás zastavil.“

James znechuceně ohrnul ret. „Přepadat a plenit. Ta slova znějí tak nevinně. Nepůsobí jako odporná skutečnost, již popisují. Naše armáda se prokouše Normandií jako smečka hladových vlků. Nic v okruhu patnácti kilometrů kolem nás nezůstane zachováno. Muži a děti budou zmasakrováni. Ženy znásilněny a pošpiněny. Úroda se sní nebo bude zničena. Celá města budou zbavena bohatství a potom do základu vypálena. Král řekl, že žádné zajatce brát nebudeme. Myslel v bitvě, ale to bude pěším vojákům jedno. Během chevauchée se nebudou vykupovat ani šlechtici. Krvelačnost armády dosáhne nejvyšší úrovně.“

„Je naší povinností bojovat za krále.“

„A my bojovat budeme. Ale ty jsi teď rytíř, který zastupuje Foxovu rodinu. Nedokážeme zabránit válečným zkázám, které uvidíme, ale nebudeme se na nich ani podílet.“ James uchopil Foxe za ramena. „Vzpomeň si na slib, který jsi právě složil. Jsi připravený ho ctít?“

Fox se nadechl a přikývl.

James se poprvé usmál. „Dobře. Jsem hrdý, že jsi můj bratr.“

Pokračovali v chůzi. Najednou Foxovi došlo, co bude chevauchée znamenat pro sídlo v Normandii, které jejich matka Emmeline přinesla rodině Foxových, když se provdala za jejich otce Richarda. To místo bylo nedaleko Saint-Lô, které se nacházelo jen asi sedmdesát pět kilometrů směrem na jih.

„Co Château de Beaujoie?“

James zasmušile pokýval hlavou. „Až přijde čas, budeme muset udělat, co se dá, abychom ho zachránili před stejným strašným osudem.“ 

Stačily dva týdny, aby Fox viděl to nejhorší, co může armáda napáchat. James měl pravdu. Foxovi se dělalo zle při pohledu na scény, které se odehrávaly všude kolem něho, cítil se bezmocný, protože nemohl zasáhnout. Když Fox s Jamesem projížděli na koních jedním z nejbohatších obchodních uzlů v Normandii, městem Saint-Lô, už tam probíhalo plenění. Neměli by opustit svá místa v zadním voji, ale během těch orgií, běsnění, chaosu a ničení je nikdo postrádat nebude.

Fox za jízdy zahlédl drancování. Nějaký rozesmátý voják podřízl hrdlo vetchému starci. Několik mužů vleklo do místního hostince dvě bránící se dívky, nejspíš jim budou provádět nepředstavitelné věci. Ve stájích, z nichž vyvedli koně, se šířil požár, vojáci tam uvěznili skupinu měšťanů i přes jejich zoufalé prosby o slitování. Fox nepochyboval, že následující den ráno zůstanou z města jen rozvaliny, z nichž bude stoupat kouř.

Konečně se dostali k jižní městské bráně a oba mohli pobídnout koně do trysku. Fox pobídl ostruhami Veloxe, černého arabského hřebce, Zephyrova bratra, k co nejrychlejší jízdě. James se Zephyrem jeli těsně za nimi a snažili se udržet tempo s Veloxem, který si užíval, že po všem tom pochodování se může konečně pořádně rozběhnout.

Netušili, jak daleko se dostalo čelo armády, ale skupinky vojáků už hlídkovaly kolem města a hledaly nové poklady k vyrabování. Pokud se Fox s Jamesem nedostanou do Château de Beaujoie první, sídlo jim poskytne hojné možnosti k plenění.

Před válkou trávila rodina čas v obou sídlech, ve Francii i ve druhém v Anglii. Fox v dětství často navštěvoval Normandii, naučil se francouzsky tak, že hovořil jako jejich matka, která se tam narodila. A ačkoli jako druhorozený nedostane dědictví po otci, očekával, že ho James nechá dohlížet na Beaujoie v době, kdy nebude plnit rytířské povinnosti.

Když dorazili na známé rozcestí s obrovským bukem, který napovídal, že se blíží k rodinnému sídlu, koně ještě nevypadali unaveně. Přejeli kopec a zarazil je pohled na děsivou situaci.

Necelý kilometr od nich se skupina vojáků blížila k bráně Château de Beaujoie, v rukou drželi louče. Bylo zřejmé, že strážci majestátního elegantního kamenného sídla unikli před blížící se armádou do bezpečí. Nehlídané zdi a dřevěná brána nebyly příliš účinnou obranou proti odhodlaným vojákům.

Daleko blíž obklíčila další skupina vojáků vyděšené pocestné s vozem a oslíkem.

„Pojeď,“ zvolal James a pobídl Zephyra do cvalu.

„Nejsem tvůj pes,“ zamumlal Fox, ale vyrazil s Veloxem vpřed.

Když se dostali k bližší skupině vojáků, Fox okamžitě uviděl, koho ohrožují. Byl to správce Château de Beaujoie Denis s manželkou, synem a dvěma dcerami, z nichž jedna bude mít brzy věk na vdávání. Denis pracoval na panství víc než dvacet let, byl dobrým a věrným sloužícím Foxovy rodiny. Blížilo se k nim sedm mužů s kopími.

„Počkejte!“ křikl na ně James.

Několik hlav se otočilo, ale většina mužů se soustředila na svoji kořist a jich si vůbec nevšímali.

James projel kolem nich a postavil se se Zephyrem mezi vojáky a rodinu. Tasil meč, čepel z damascenské oceli se leskla na slunci. Fox rovněž s taseným mečem zaujal pozici po bratrově boku. Vzhledem ke krutosti, jakou zahlédl Fox v očích těch mužů, měl obavy, že první krev, kterou na tažení prolije, bude patřit jeho spolubojovníkům.

„Stůjte!“ zařval James.

Vojáci se zarazili, ale kopí dál drželi připravená.

„Kdo jste, abyste nás zdržovali od naší odměny?“ zeptal se muž vpředu. Patřil k Velšanům, kteří tvořili podstatnou část pěchoty.

„Budete mě oslovovat sir James z Oakhurstu. A tito lidé a jejich majetek nejsou žádná odměna. Jsou pod naší ochranou.“

„Viděli jsme je jako první. Vezmeme si, co nám patří.“

„Neopovažujte se neuposlechnout rytíře z armády vašeho krále.“ James se otočil k rodině a promluvil francouzsky. „Jste v pořádku, Denisi?“ Když si všiml, že Denis váhá, dodal: „Nemějte obavy. Tahle banda francouzsky nemluví.“

Denis přikývl. „Omlouvám se, že jsme museli opustit sídlo, ale když jsme uviděli blížící se armádu, nezbývala jiná možnost než utéct.“

„Co všichni ostatní?“

„Ti zmizeli už dávno. Zachránili jsme, co se dalo, ve voze jsou ty nejcennější věci včetně stříbra.“

Fox usoudil, že kdyby ti vojáci mluvili francouzsky, v tu chvíli by zaútočili.

„Vy k nim patříte?“ vyštěkl Velšan nevěřícně na Jamese.

„Mluvím francouzsky stejně jako váš král,“ odpověděl James. „A teď zmizte.“

Když muži váhali, James na ně namířil svůj meč. „Jsme s bratrem schopni vás bez problémů všechny pobít, pokud okamžitě nezmizíte.“

James hovořil rozhodně, ale Fox věděl, že těch sedm mužů s kopími by pro ně představovalo obrovskou výzvu. Minimálně by v potyčce dokázali zranit některého z jejich koní.

Naštěstí ale stačila strach nahánějící přítomnost dvou rytířů na koních, aby vojáky přiměla se s remcáním stáhnout.

„Máte směrem na jih odsud nějaké příbuzné?“ zeptal se James Denise, když ti muži vycouvali. Přitom nepřestávali upírat na rodinu hladové pohledy.

„Mám bratrance ve Vire,“ odpověděl Denis.

„V tom případě tam musíte zamířit. Brzy tudy bude procházet zbytek armády. Před tou už bychom vás ochránit nedokázali. Doprovodíme vás na jih, dokud se nebudete v bezpečí.“

Fox pohlédl na skupinu vojáků, která byla už jen metry od Château de Beaujoie. „Jamesi,“ řekl anglicky, „když je doprovodíme, ti vojáci Beaujoie vyrabují a vypálí.“

„Já vím.“

„Je to náš domov.“

„Je to jeden z našich domovů.“

„Nemůžeme přece dopustit, aby ho ta lůza vydrancovala.“

„Chtěl bys s nimi všemi bojovat?“

„Kdybych musel…“ Fox se na koni zatočil dokola, v ruce stále svíral meč. „Tohle je naše půda.“

„Přestaň Gerarde!“ okřikl ho James. „Tohle je moje rozhodnutí a já ponesu následky, až to budu po návratu vysvětlovat otci. Pokud teď opustíme Denise a jeho rodinu, padnou do rukou vojáků. A víš, co se potom stane. Viděl jsi to už na vlastní oči.“

Fox sledoval, jak muži buší do vrat jejich domova.

„Složil jsi slib, že budeš chránit nevinné,“ připomněl mu James.

Fox pohlédl na Denise a jeho rodinu, jak se k sobě strachy choulili, a potom se otočil k bratrovi. „Ano.“

James citoval další pasáž z Bible. „Blaze tomu, kdo myslí na ubohé,ve zlý den mu Hospodin pomůže!“

„Žalmy?“

James se na něho usmál. „Konečně to máš jednou správně.“

„Někdy tě poslouchám.“

James se obrátil na Denise. „Doprovodíme vás s Gerardem do nejbližšího města. Potom vás budeme muset opustit a vrátit se k armádě. Nezastavujte se, dokud se nedostanete k vašemu bratranci.“

„Bůh vám žehnej, sire Jamesi,“ pronesl Denis a všichni vykročili. „Bůh vás jistě odmění za vaši ušlechtilost.“

Tím si Fox nebyl jistý. Než se dostali z dohledu Château de Beaujoie, ze střechy už šlehaly plameny.

7

Červenec 1351

Ravenswood, Anglie

Fox viděl během posledních dvou let, kdy se živil jako nájemný voják, desítky městeček jako Ravenswood, ale stejně se při pohledu na ně vždycky zachvěl. Mor zdevastoval Evropu, strašlivá morová rána se prohnala kontinentem a vyhladila obyvatele celých vesnic. Ta nemoc byla nelítostná, postihovala mladé i staré, zdravé i churavé, bohaté i chudé, zbožné i hříšné. Foxe mátlo, kdo zůstal ušetřen a kdo nepřežil. Neexistoval pro to žádný logický důvod, ale jakmile se ta nemoc objevila v nějakém městě, zachránilo se jen pár lidí.

Když morová rána začala, zdálo se, že přišel konec světa, že nastala apokalypsa, jakou předpovídá Bible ve Zjevení. Když udeřila poprvé, byl Fox v Londýně. Umíraly stovky lidí, těla se ukládala do obrovských jam, protože pohřbívat jednotlivce nebylo možné. Stále ještě cítil všudypřítomný pach těl, mnohá z nich se rozkládala tam, kde ti lidé zemřeli.

Teprve teď, když nejhorší pominulo, se život začínal vracet do normálu, ať už to ve světě, který přišel o polovinu obyvatel, znamená cokoli. Občas se mor ještě někde rozhořel, lidé měli obavy, aby zase nenabral na síle, ale věřili, že civilizace přetrvá.

Bylo zřejmé, že Ravenswood zůstal opuštěný minimálně před dvěma zimami. Doškové střechy domů se rozpadaly, domy ve vesnici už obrůstal břečťan. Kamenný kostel vyhořel do základů, ale největší dům v jeho blízkosti, kde byl i hostinec, měl břidlicovou střechu a zatím držel.

Když projížděli po hlavní ulici, Isabel se zachvěla. Ulice se potom napojovala na hlavní cestu do Canterbury.

„Nevím, jestli tu mohu zůstat,“ povzdechla si. „Nevystavujeme se riziku moru?“

„Už jsem tu jednu noc strávil a jsem zdravý,“ namítl Fox. „Myslím, že nebezpečí dávno pominulo.“

„Připadá mi to tu velmi znepokojivé.“

„Chtěla byste raději nocovat v lijáku v lese?“

Zhluboka se nadechla a pohlédla na něho. „Vyjedeme hned za svítání?“

Fox přikývl. „Čím dřív vás dostaneme do Canterbury, tím lépe.“ Teď už viděl hřbitov. „Pokusíme se uložit vaše sloužící do země dřív, než přijde bouřka.“

Na hřbitově čekaly čtyři vykopané hroby, ale místní buď museli utéct, nebo zemřeli dřív, než se konal pohřeb. Těla nejspíš odvlekla divoká zvěř.

Fox našel přístřešek s nářadím a chopil se rýče. Opatrně uložil Willu a Reginalda do hrobů. Chystal se je zaházet ztvrdlou hlínou, která se kupila vedle, ale Isabel ho zarazila.

„Vím, že nemáme kněze,“ řekla, „ale nemůžeme je přece pohřbít bez modlitby.“

Upřela na Foxe naléhavý pohled, ten zabodl rýč do země. Latinsky odříkal jeden z žalmů, stejně jako když naposledy někoho ukládal do hrobu.

„Dilexi, quoniam exaudiet Domine vocem orationis meae…“

Miluji Hospodina, protože vyslýchá můj hlas v mých modlitbách…

Když žalm dokončil, Isabel se v očích leskly slzy. Pokřižovala se a kývla na něho. Chopil se rýče a začal hroby zahazovat.

Stmívalo se, bylo mu jasné, že než skončí, padne tma.

„Měla byste rozdělat oheň. V domě je ohniště. Koně vezmeme s sebou dovnitř.“

Když neodpovídala, ohlédl se a zjistil, že na něho upírá zahanbený pohled.

„Neumím rozdělat oheň.“

„Ach ano, vy jste šlechtična. Nemáte moc důvodů dělat něco sama.“

Dívka se při těch slovech naježila. „Nejsem úplně marná.“

„To jsem neřekl. Mohla byste alespoň nasbírat suché dříví, než se spustí déšť.“

„Co máme k jídlu?“

„Já mám kousek solené ryby a tři dny starý chleba.“ Po celou cestu nic nejedli a Foxovi už kručelo v břiše. „Nevzala jste něco?“

Zavrtěla hlavou. „Když jsme utíkali, nemohli jsme si sbalit žádné jídlo. Vypadalo by to podezřele.“

„No, žádná kuřata ani jiná domácí zvířata tu nezůstala. Díval jsem se už včera. Pokud tu nějaká zbyla, když lidé utekli, už je nejspíš ulovily lišky.“

Došla k jeho koni a sáhla po luku upevněném k sedlu. Z brašny si vzala dva šípy a tětivu.

„Co to děláte? Vraťte to zpátky!“

Obratně a zkušeně zahákla tětivu za jeden konec luku, zapřela si ho o nohu a ohnula ho, vzápětí upevnila tětivu ke druhému konci a zbraň byla připravena.

Foxe její dovednost překvapila.

Isabel na něho pohlédla s pozvednutým obočím. „Chcete teplé jídlo, nebo ne?“

Na odpověď nečekala a vykročila směrem k lesu. Foxe napadlo, jestli se nemá rozběhnout za ní, ale nakonec usoudil, že se dívka brzy vrátí, až zjistí, jaká síla je potřeba, aby luk natáhla. Ne sice taková, jakou museli mít lučištníci při střelbě z dvoumetrových anglických válečných luků, ale určitě to nebyla zbraň pro dámu.

Při zasypávání hrobů zvýšil tempo, a když se Isabel konečně objevila, měl práci už skoro hotovou. Zarazil se, když si všiml, že vítězoslavně drží za uši dva zajíce.

Beze slova vrátila na místo povolený luk, oba šípy i tětivu, ale jemu neuniklo, že ji jeho překvapení těší.

„Je to dobrá zbraň,“ prohodila. „Jdu napojit koně a nasbírám dřevo.“

Fox na ni v údivu zíral, jak odchází. Isabel mu nepřipomínala žádnou z dam, s jakými se kdy setkal.

Když házel na hroby poslední zbytky hlíny, objevily se první kapky deště. Spěchal do hostince a našel Isabel uvnitř ve ztemnělé hlavní místnosti, koně už byli uvnitř. Odsedlala je a zvířata se pustila do sena, které přinesl dovnitř předešlý večer. Dřevo bylo navršené uprostřed ohniště, jen ho zapálit.

Uvolnil ze sedla vak, v němž měl křesací kámen, železo a troud a podal to Isabel. Brašnu položil na jeden z dlouhých stolů.

„Vy se teď naučíte, jak zapálit oheň, když kolem nic nehoří.“

Sledovala, jak umístit troud pod třísky a jak přejet křesacím kamenem po železe, aby vznikla jiskra. Sice potřebovala několik pokusů, ale suché dřevo se brzy rozhořelo.

Šťastně se usmála a vrátila mu křesadlo zpátky.

„Děkuji, že jste mě to naučil,“ řekla. „Myslím, že jsem nikdy nebydlela v domě, kde by nebyla svíčka, hořící kamna nebo lucerna.“

„Učíte se rychle.“

Když teď oheň hořel, kouř unikal otvory po uvolněných kouscích břidlice a místnost se ozářila. Kolem stolů na podpěrách stály trojnožky a lavice, v držácích na stěně zůstalo několik ohořelých svíček. Hosté se v noci ukládali ke spánku v hlavní místnosti. Na vzdáleném konci byly dveře, které vedly do malé kuchyně a příbytku majitele, vpravo dveře do odděleného zadního pokoje pro výjimečné hosty.

„Určitě jste zvyklá spát na měkké posteli,“ začal Fox, „ale tohle je jen prostý hostinec. Žádné nóbl postele tu nejsou. Vy můžete spát tady u ohně, já se vyspím vzadu. Připravím vám slamník. Možná bude seno trochu plesnivé, ale pořád to bude pohodlnější než spát na tvrdé zemi.“

„Klidně to zvládnu,“ ujistila ho.

Fox zkušeně vyvrhl oba zajíce. Použil rožeň, který vyrobil předešlý večer, maso na něj napíchl a pekl je nad ohněm.

Když byli zajíci propečení, umyli si oba ruce v sudu s dešťovou vodou, který stál venku, a mlčky se najedli. Foxovi neuniklo, že si ho Isabel ostražitě prohlíží. Nejspíš nikdy sama nestrávila večer a noc ve společnosti cizího člověka, natož muže.

„Nemusíte ze mě mít strach,“ ujistil ji.

„Nebojím se,“ odpověděla, ale neznělo to úplně přesvědčivě. „Zatím jste se choval jako gentleman. Očekávám, že to tak zůstane i nadále. Myslíte, že jsem naivní?“

„Ne, spíš máte dobrý odhad na lidi. Ale být vámi, vybral bych si společníky na další cestu velmi obezřetně. Jiní muži tak slušní být nemusí.“

Po večeři se Fox i Isabel odebrali na svá provizorní lože. Na střechu stále bubnoval déšť, v místech, kde chyběla břidlice, dovnitř zatékalo. Foxovi se ale podařilo najít suché místo pro svůj slamník a svlékl se do spodní tuniky a spodků. Když ležel sám v prázdné místnosti, hlavou mu probíhaly výjevy z bojů, které měl ten den za sebou, i pohled na mrtvé. Trvalo mu dlouho, než usnul, a spal velmi neklidně.

Později ho probraly nějaké zvuky za dveřmi. Déšť už do střechy nebubnoval. Zpočátku si myslel, že praská dřevo v ohništi, ale vzápětí zaslechl nějaký další zvuk a uvědomil si, že jsou to kroky.

Vstal, došel ke dveřím a škvírou uviděl Isabel v plátěné košilce a s copy schovanými pod čepcem. Přemýšlel, jestli má po dramatických událostech toho dne také problém usnout. Pokradmu se ohlédla ke dveřím jeho pokoje, ale očividně si nevšimla, že ji sleduje. Spokojená, že ji nikdo neruší, se dál věnovala něčemu u ohniště.

Zapálila jednu ze svíček a došla k truhle, která ležela na stole. Vytáhla klíček, co měla zavěšený na krku, odemkla truhlu, uvolnila petlice a opatrně zvedla víko.

Při pohledu na obsah se zarazila a zhluboka se nadechla. Fox neviděl, co je uvnitř, protože mu bránilo ve výhledu zvednuté víko. Po chvíli váhání sáhla dívka do truhly a jemně vytáhla předmět, jako by byl z křehkého skla. Opatrně rozbalila vrstvy rudého hedvábí.

Foxe překvapilo, že ten předmět, který odmítla nechat ve voze, byla kniha.

Očividně to byl ale nějaký výjimečný rukopis, dřevěné desky byly pozlacené a osázené drahokamy. Jen samo zlato a drahokamy představovaly královské výkupné.

Teď už Fox chápal, proč lord Tonbridge tolik toužil získat snoubenku zpátky.

8

Fox počkal, dokud Isabel nepoložila rukopis na stůl, teprve potom otevřel dveře a promluvil. „Asi budete tvrdit, že ani tohle jste neukradla.“

Jak očekával, dívka tiše vyjekla a vzhlédla, vyděšeně si zakrývala hruď.

„Proboha!“ vyhrkla. „Jak si můžete dovolit sledovat takhle dámu v nočním úboru!“ Upírala na něho pohled, v němž se mísila zvědavost a zahanbení, zřejmě ještě nikdy neviděla tak málo oblečeného muže.

„Nezajímá mě vaše oblečení,“ namítl a kývl hlavou směrem ke knize. „Měla jste přede mnou tajemství.“

Fox došel ke stolu, aby si rukopis lépe prohlédl. Desky odrážely světlo svíčky. Byl větší než většina knih, které četl, velký asi jako polovina štítu vojáků jezdectva, podle tloušťky usuzoval, že kniha má stovky stránek. Zblízka byly desky ještě krásnější. Zlatá destička s podobou Panny Marie byla obklopená perlami a drahokamy, které vytvářely tvar kříže. Drobné detaily a nadání umělce naznačovaly, že kniha byla vytvořena pro někoho s vysokým postavením, možná dokonce někoho z královského rodu.

„Ta kniha je moje,“ řekla Isabel. „V naší rodině ji uchováváme po generace.“

„Co to vlastně je?“

„Jmenuje se Kniha Panny Marie.“

„To není Bible?“

Isabel zavrtěla hlavou. „Je to kniha evangelií z Konstantinopole.“

„Ta je ale odsud hodně daleko.“

„Proč o ni váš snoubenec tak stojí?“