Přeložila Tereza Dubenská

Kate in Waiting

Copyright © 2021 by Becky Albertalli

All rights reserved.

Translation © Tereza Dubenská, 2024

ISBN 978-80-242-9739-2

Obsah

Předehra

Scéna 1.

Scéna 2.

Scéna 3.

Scéna 4.

Scéna 5.

Scéna 6.

Scéna 7.

Scéna 8.

Scéna 9.

Scéna 10.

Scéna 11.

Scéna 12.

Scéna 13.

Scéna 14.

Scéna 15.

Scéna 16.

Scéna 17.

Scéna 18.

Scéna 19.

Scéna 20.

Scéna 21.

Scéna 22.

Scéna 23.

Scéna 24.

Scéna 25.

Scéna 26.

Scéna 27.

Scéna 28.

Scéna 29.

Scéna 30.

Scéna 31.

Scéna 32.

Scéna 33.

Scéna 34.

Scéna 35.

Scéna 36.

Scéna 37.

Scéna 38.

Scéna 39.

Scéna 40.

Scéna 41.

Scéna 42.

Scéna 43.

Scéna 44.

Scéna 45.

Scéna 46.

Scéna 47.

Scéna 48.

Scéna 49.

Scéna 50.

Scéna 51.

Scéna 52.

Scéna 53.

Scéna 54.

Scéna 55.

Scéna 56.

Scéna 57.

Scéna 58.

Scéna 59.

Scéna 60.

Scéna 61.

Scéna 62.

Scéna 63.

Scéna 64.

Scéna 65.

Scéna 66.

Scéna 67.

Scéna 68.

Scéna 69.

Scéna 70.

Scéna 71.

Scéna 72.

Scéna 73.

Scéna 74.

Scéna 75.

Scéna 76.

Scéna 77.

Scéna 78.

Scéna 79.

Scéna 80.

Opona padá

Pro Adama Silveru, samozřejmě

Předehra

Připadá mi to jako konec, a to ve všech možných ohledech. Když opona spadne, jeviště se stane jinou planetou. Dobře osvětlenou planetou plnou papundeklových kulis, kterou obýváme jen Andy, já – a Matt.

Coca-colový Matt.

„Teď, anebo nikdy,“ špitne Andy, ale nehne se ani o píď.

Stejně jako já.

A tak zůstáváme stát ve stínu obří masožravky z papírmašé.

Neexistuje nic smutnějšího než konec jedné lásky. Neopětované lásky. Není to tak, že bychom se s Andym zabouchli do kluka, kterého ani neznáme. Tentokrát jsme s ním dokonce mluvili. Řekli jsme si hromadu slov při několika báječných příležitostech. Což už je něco, poněvadž Matt patří k tomu typu krasavců, který nás obvykle připraví o řeč. Má klasicky hezký obličej s blonďatými vlasy a růžovými tvářemi. Naše kamarádka Brandie sbírá všechno, co souvisí s Coca-Colou. Přísahám, že ten kluk na plakátu, který jí visí v koupelně, jako by z oka vypadl Mattovi. Proto ta přezdívka. Slogan pod obrázkem hlásá Tady končí žízeň, ale v našem případě ta žízeň pokračuje.

Je to jako z písniček Avril Lavigne. My byli divadelní vedoucí na táboře. On měl na starosti hlasovou výchovu. Na celých šest neděl se stal středobodem naší sluneční soustavy. Jenomže pak se vrátil domů – z tábora to neměl daleko – do Mentone v Alabamě.

Které leží stovky kilometrů od Roswellu v Georgii.

Takže Andy má pravdu. Teď, anebo nikdy.

Hluboký nádech.

„Ehm, Matte?“

Úplně cítím Andersonův tichý souhlas. Paráda, Garfieldová. Do toho. Jdi si za svým.

Odkašlu si. „My se s tebou chtěli rozloučit. A… ehm… poděkovat ti.“

Matt strčí do plátěné tašky noty a usměje se. „Poděkovat?“

„Za tu hlasovku,“ odpovím. „A tak nějak za všechno.“

Andy horlivě přikývne a popostrčí si brýle výš.

„Á, Kate! Já vám taky děkuju. Hrozně rád jsem vás oba poznal.“ Hodí si tašku na rameno a natočí se ke dveřím. Chystá se k odchodu. Sakra. Zkrátka to musím…

„Můžeme si udělat selfíčko?“ vysypu ze sebe. Bože, já jsem trapná. Víte, co by bylo super? Kdyby se mi netřásl hlas. A ty taky poslouchej, Andersone. Kdybys mi trochu píchnul, fakt bych se nezlobila.

„Jasně,“ odpoví Matt. „Vyfoť nás.“

Tak fajn.

Přitiskneme se k sobě, opona nás pošimrá na zádech a já natáhnu ruku do úhlu, který mi do hlavy natloukl Anderson. Oba se s Mattem usmějeme. Respektive já se o to snažím, ale jsem úplně mimo a chvějí se mi rty.

Stojí to za to. I když budu vypadat jako pošahaná fanynka, stojí to za to. Raina a Brandie nás prosily o fotografický důkaz krásy coca-colového Matta, a instagram nám bůhvíproč žádný neposkytl.

Tahle fotka ovšem není pro naše kamarádky. Ne tak docela. Protože obě si z nás s Andym budou utahovat, že máme další společnou lásku. Raina tvrdí, že jsme s Andersonem jedna duše, což v podstatě znamená, že bez sebe nedokážeme existovat. Někteří lidé zjevně věří, že zamilovat se je věc, kterou byste měli dělat sami.

A ano, Raina zvládla psychologii na jedničku, takže se v podstatě stala profesionální psycholožkou, ale tohle nechápe. Tady nejde o Matta. Nebo o Joshe z loňských prázdnin, který měl dost vyhraněné názory na snídaně. Ani o Alexandra z předešlého léta, který pořád mlel o svém rodném státě Michiganu. S nikým z nich to nemá nic společného.

Jde výhradně o Andersona a mě. Jde o spřádání plánů v komoře s rekvizitami a rozpitvávání každičkého očního kontaktu. Jde o čištění zubů šestkrát denně, abychom byli dnem i nocí připravení na nečekanou líbačku. A třebaže se ve finále žádný z těch vysněných scénářů o líbání nikdy neuskuteční, vlasy si kvůli tomu nerveme. Vůbec. Protože nejde o líbání.

Jde o tu euforii, o závrať, kterou můžeme prožívat společně.

Vím, že to zní trochu ujetě, ale Andy a já už jsme takoví. Když jsme spolu, jsme zkrátka cáklí. A popravdě, letní neopětované lásky jsou překvapivě zábavná aktivita, která nás v tomhle ohledu sbližuje.

Jenže když se teď léto nachýlilo ke konci, už to taková zábava není. Zbývá jen pocit prázdnoty z toho, že láska skončila dřív, než vůbec začala. Že ta loď zamilovaných odplula a já nestihla nastoupit.

Naštěstí je samota mnohem snesitelnější, když máte po svém boku nejlepšího kamaráda.

Scéna 1.

Uběhlo prvních pět minut třeťáku, a já už to nedávám. Jako fakt. Vypalme celý tenhle rok do základů.

Jedna věc je, že sotva držím oči otevřené, což nevěstí nic dobrého, když jsem zatím ani nevkročila do školní budovy. Ani jsem neopustila parkoviště. Ani jsem si neodepnula bezpečnostní pás.

Za všechno může Anderson.

Protože Anderson Walker ví, že potřebuju sedm hodin spánku, abych nevypadala jako zombie démon na xanaxu, a přesto, PŘESTO, vletěl v půl šesté ráno do mého pokoje a rozsvítil, protože potřeboval znát můj názor na dva svetry, které si vybral pro první den školy. Tmavomodrý s hnědými knoflíky, nebo tmavomodrý s tmavomodrými knoflíky? „Co ti radí instinkt?“ zeptal se mě.

Instinkt mi radil, abych mu na hlavu hodila polštář.

Teď, bezmála o tři hodiny později – přesně podle plánu –, se ocitáme na parkovišti a on zase panikaří.

„Víš určitě, že jsou ty tmavomodré knoflíčky v pohodě?“

„Andy. Jsou v pohodě.“

„Jenom v pohodě?“

„Víc než to. Vypadáš dokonale.“

Což je pravda. Vždycky mu to ohromně sekne. Anderson je popravdě řečeno pro tenhle svět až moc hezký. Má hladkou snědou pleť, ďolíčky ve tvářích, krátké afro a obrovské hnědé oči za brýlemi s plastovými obroučkami. Námořnický styl oblékání má navíc zmáknutý na jedničku: nažehlené košile, svetry na zapínání a ohrnuté nohavice.

Tře si spánky. „Jen nechci vypadat hnusně. Je to první den…“

Přeruší ho elektronická hudba dunící z džípu, který zastavil vedle nás. Uvolněte cestu prasákům!

Naše střední škola Roswell Hill je bohužel líhništěm prasáků. Jsou to hlavně sportovci z obřích domů na předměstí. Prasákus atletikus. Bez legrace. Jen se postavte na chodbu, natáhněte ruku a do dvou vteřin máte na dlani prasáka v těch jeho šusťákových kraťasech. Jsou na každém rohu, líhnou se v celých hejnech a všichni nosí výhradně sportovní dresy se znakem naší střední. Je jich tolik, že jsme jim museli dát nepříliš tajné krycí jméno. Péčka. Což zní taky dost oplzle, ale aspoň tím chráníme nevinné uši naší kámošky Brandie před výbuchem.

Skrz okno Andersonova auta se podívám na džíp. Kluk sedící za volantem dělá rukama megafon a pokřikuje na skupinky holek, které procházejí kolem. Vábení samiček. Dveře jeho auta jsou dokořán, takže blokuje ty moje.

Typická prasácká drzost.

„Kate.“ Anderson do mě dloubne klíči od auta a já mu je vytrhnu. Jeho klíčenka s funko pop Locikou je tak rozkošná, že mám téměř chuť se naučit řídit. Téměř.

Současně nám zabzučí telefony. Bezpochyby nám přišla zpráva od Rainy nebo Brandie.

Andy mrkne na displej. „Jdeme, obě už jsou vevnitř.“

To mě rozhýbe. Od konce tábora jsme Rainu viděli několikrát, ale Brandie odjela do Mexika den před naším návratem, což znamená, že uběhlo víc než šest týdnů od chvíle, kdy se naše parta sešla naposledy.

Anderson mě chytne za ruku, aby mi pomohl přelézt řadicí páku. Pak už přecházíme parkoviště, obcházíme hlavní vchod a míříme k bočním dveřím, z nichž se vchází na chodbu vedoucí do divadelního sálu, do království paní Zhaové. Na chodbě se už shromáždila obvyklá podezřelá individua.

Nás, divadelní nadšence, rozpoznáte na první pohled stejně jako prasáky. V našem případě ale nejde tolik o oblečení, jako spíš o auru, která nás obestírá. Brácha jednou prohlásil, že kráčíme tak, jako bychom žili pod světlem vlastních reflektorů. Jsem přesvědčená, že to nemyslel jako lichotku.

Měl ale pravdu. Tady jako by se rozplynula veškerá nucená lhostejnost k tomu, že se po létě vracíme do školy. Místo toho uvidíte Margaret Daskinovou a Emmu McLeodovou, jak poblíž výtahu pro vozíčkáře zpívají písničky z muzikálu Newsies, Lindsay Wardovou s očima přilepenýma k telefonu a Colina Nakamuru, jak používá hlavu Pierry Embryové místo bubnu. A samozřejmě Lanu Bennettovou, dávající neodkladnou přednášku Kelly Matthewsové, která evidentně měla tu drzost školní muzikál nazvat divadelní hrou. Lana Bennettová nic nemiluje víc než vysvětlování rozdílu mezi muzikálem a divadelní hrou lidem, kteří… zjevně znají rozdíl mezi muzikálem a divadelní hrou.

Brandie a Raina vypadají relativně v klidu. Opírají se o zadní stěnu a čtou zprávy na mobilu. Všeobecně se má za to, že to ony tvoří polovinu naší party, která stojí nohama na zemi. Dřív jsem byla ustavičně na vážkách, kterou z nich označit za „mamku“ skupiny, ale pravdou je, že jsou jí obě. Raina je panovačná mamka, která všechny nutí, aby jedli zdravě, pili dost vody a nezapomínali úkoly do školy. Brandie je laskavá mamka, která vás nechá, abyste jí zmáčeli svetr slzami, když vaše láska začne chodit s holkou z volejbalového týmu.

Dneska jsou očividně myšlenkami jinde, protože nás nevidí, ani když stojíme přímo před nimi.

„Baf,“ řeknu.

Obě polekaně zvednou hlavu a Raina hned zabloudí pohledem na Andersonovy klíče v mé ruce. „Kate, ty jsi řídila?“

Zasměju se a hodím klíče Andymu. „To určitě.“

„Neříkala jsi, že už brzo…“

„Jo. A taky že to udělám.“

Raina přimhouří oči.

„Udělám! Co nevidět.“

Technicky vzato bych mohla autoškolu skládat zítra. Už rok a půl mám povolení řídit v doprovodu člověka staršího jednadvaceti let. Ale zatím jsem se k tomu neodhodlala, poněvadž zrovna neumírám touhou řídit.

Asi jsem ten typ člověka, který je předurčen sedět na místě spolujezdce.

Brandie mě obejme. „Tvoje vlasy vypadají skvěle!“

Možná se Andersonův budíček o půl šesté vyplatil. Normálně mám vlasy notoricky rozcuchané. Jsou na půli cesty mezi blond a hnědou, a jelikož si s úpravou hlavu nelámu, vlní se podle své vůle. Můj dnešní účes Anderson nazval vlny bílé holky z YouTube. Myslím, že tu a tam bych jim měla věnovat trochu péče, protože moje celková atraktivita silně závisí na vlasech. Teď mám ovšem pocit, jako bych do celého světa křičela, že se snažím až moc.

„Jak bylo v Mexiku?“ Pohladím nařasený rukáv Brandiiných šatů. „To je nádhera.“

Usměje se. „Mexiko je super. Ale je tam příšerné vedro. Jak jste se měli na táboře?“

„Žádné z dětí svěřených do našich rukou nezemřelo.“

„Gratuluju,“ prohodí Raina.

„Ale hlavně,“ přitisknu si ruku na srdce, „Matt zná naše jména.“

„Kokainový Matt?“ zazubí se Raina.

„Nerouhej se.“ Nakrčím nos. „Jako fakt. Víte, on je takový starosvětský krasavec…“

„Což by obě věděly, kdyby byl někdo schopný vyfotit selfie a neuseknout ostatním lidem hlavu,“ rýpne si Andy.

„Můžu za to, že Matt měří metr osmdesát?“ ohradím se. „Říkala jsem vám, že měří metr osmdesát?“

„Doslova desetkrát,“ odpoví Raina.

Anderson se obrátí k Brandie a Raině. „Už jste slyšely, že správně vyslovuje slovo ‚pointa‘?“

„To je kluk na ženění.“

„A na chození,“ rozplývá se Anderson. „Chtěl bych nosit jeho školní bundu a lézt s ním…“

„Do postele?“ zeptá se Raina.

Anderson potlačí úsměv a zatřepe hlavou.

„Každopádně.“ Stočí pohled ke dveřím paní Zhaové. „Něco nového?“

„Nic,“ řekne Raina. „Nemáme páru. Harold si myslí, že budeme hrát Chorus Line.“

Anderson se k ní otočí čelem. „Proč si to myslí?“

„Instinkt? Intuice zrzků?“ Raina pokrčí rameny.

„Zrzci mají zvlášť vyvinutou intuici?“

„Harold to tvrdí.“

Harold MacCallum: prvotřídní cukrouš, naše sluníčko a Rainin kluk. Seznámili se asi před rokem v online skupině na podporu transgender dětí, kterou Raina moderuje. Harold je cisgender, ale jeho dvojče je nebinární. Bydlí kousek ode mě, je strašně stydlivý a roztomile nešikovný. Kdykoli se o něm Raina zmíní, její hlas dostane zasněný tón.

„Mám teorii,“ oznámí nám Anderson. „Letos vyberou něco ze středověku.“

„Proč?“

„Poslouchejte. Loni jsme dělali West Side Story a v prváku Čarovný les. A když jsme ještě chodili na základku, hráli Bye Bye Birdie.“

„Já to nechápu,“ připustí Brandie.

„Říkám tím, že škola nemá prachy na nové kostýmy, a tak točí dva druhy garderoby. Mají tu šaty z padesátek a středověké kostýmy, které ob rok prohazují, aby si toho nikdo nevšimnul. Sami uvidíte. Každou chvilkou vyleze Zhaová se zápisovým archem.“ Andy je ve svém živlu. Hraje si na chytrého, až se mu ďolíčky na tvářích prohlubují. „Bude to něco ze středověku. Věřte mi. Popelka, Camelot…“

„Nebo budeme hrát Chorus Line,“ utnu ho. „A ty se pak chytíš za nos.“

„Jo, ale…“ Vztyčí prst. „Chorus Line zasazený do středověku. Za vším stojí prachy, Garfieldová, za vším stojí prachy.“

Raina a já si ve stejnou chvíli pohrdavě odfrkneme. Než však jedna z nás stihne pronést další chytrou poznámku, dveře paní Zhaové se skřípavě pootevřou.

Celá chodba ztichne.

Anderson mě chytne za ruku a já mám najednou srdce až v krku. Což nedává smysl, protože nás žádné překvapení nečeká. Každý rok to probíhá stejně. První den školy vyhlásí Zhaová jméno podzimního muzikálu. Já pak strávím týden nebo dva vyšilováním. Opakovaně si pouštím daný soundtrack a nechávám se unášet sněním. A pokaždé mě napadá ta stejná nesmyslná myšlenka: Možná konečně letos, možná právě teď se všechno změní. Pravdou ale je, že vždycky bezpečně vím, kde najdu svoje jméno, až se zveřejní obsazení.

Na konci seznamu. Bezejmenná postava v pozadí. Jsem absolutní hvězdou v kategorii Bezejmenná postava v pozadí.

Jenže z nějakého důvodu mě tenhle moment vždycky dostane do kolen. To, jak všichni ztuhnou, když Zhaová vyjde z divadelního sálu. To, jak se tváří kamenně a nikomu se nedívá do očí, dokud zápisový arch nevisí na dveřích.

Čekám, že se to letos odehraje stejně.

Když se ale dveře konečně otevřou dokořán, nestojí v nich ani náhodou paní Zhaová.

Scéna 2.

Andersonovi klesne ruka k boku. „Kristova noho.“

Jen díky tomu vím, že nemám halucinace.

Něco tu nehraje. On není z Roswellu. Není ani ze státu Georgie.

Hrdlo se mi svírá.

Protože ve dveřích stojí Matt. Krasavec Matt. Coca-colový Matt.

Je tady.

„Je vám něco?“ Brandie se tváří ustaraně. „Vy ho znáte?“

„Pšššt!“

„Viděl nás,“ zaskřehotá Anderson přiškrceným hlasem. „Bože. Co tady dělá? Co… Ahojky!“

Jde k nám. Coca-colový Matt míří přímo k nám a jeho modré oči těkají mezi Andym a mnou. Do prčic. Žízeň pokračuje. Pokračuje, pokračuje. „Ehm. Ahoj.“

Ten jeho jemný alabamský přízvuk!

„Ty…“ Nedokážu to doříct.

„Právě jsem se sem přestěhoval.“ Rukou si pročísne vlasy.

„Ty…“ Zamrkám. „Ty sem chodíš?“

„Do čtvrťáku.“

„Koukni na ně. Koukni, jak se tváří,“ pošeptá Raina Brandie.

„Láska na první pohled,“ odpoví Brandie šeptem.

„Nebo pošahaná společná zamilovanost na první pohled.“

No teda, holky. Jste fakticky nenápadné. A myslí vám to fakt skvěle! Podle mě tomu ani jedna z nich nerozumí a nikdy ani nebude.

Pravda je taková: Neopětovaná láska bez Andyho je zbytečná. Hůř než zbytečná, je bolestivá. Je to, jako když zkoušíte scénář bez svého partnera. Nemáte nikoho, kdo by vám nahrával, a váš hlas zní falešně a nepřirozeně hlasitě.

No, stejně mi hlas ani mozek nefungují. Rozhovor svých kamarádů vnímám jen napůl. Myšlenky se mi zasekly na tom, že Matt podal Brandie ruku a představil se celým jménem. Jako něčí dědeček. Fakt k nakousnutí.

Matt Olsson.

Nemůžu uvěřit, že je tady.

Naše rozloučení mi zlomilo srdce. Což je naprostá blbost, protože jsme se s ním ani pořádně nekamarádili. Neponocovali jsme a nesvěřovali si tajemství na palandách. Jeho příjmení jsme se dozvěděli před pěti vteřinami.

Ale už na táboře jsme měli pocit, že ho známe. A nejde o to, že umí správně vyslovit slovo ‚pointa‘, což tak rozrajcovalo Andyho. Mně na tom nezáleží. Zkrátka se cítím… Nevím, jak to říct. Perplex. To je to slovo.

Koukám totiž na Matta Olssona, který vypadá jako postava z komiksu. Pískově žluté vlasy, klasicky krásná tvář. A stojí přímo před námi. Nastoupil do posledního ročníku střední školy. NAŠÍ střední školy. V mém rodném městě. V Roswellu v Georgii, ležícím třicet kilometrů severně od Atlanty, domova dobře zásobeného supermarketu Target, nekonečné řady restaurací Waffle House a ohromujícího množství prasáků.

Setká se s mým pohledem. „Tvoje vlasy vypadají jinak.“

„Tohle je úlet,“ pronesu polohlasem.

Zasměje se. „Jo, já vím. Zrovna sem jdu na první hodinu.“ Máchne rukou směrem k divadelnímu sálu. „Nemyslel jsem si, že…“

„Ty máš na první hodinu Zhaovou?“ Anderson vytřeští oči. „Dramatická výchova pro pokročilé?“

Dramatická výchova pro pokročilé, jinak známá jako dramaťák pro čtvrťáky, je legendární předmět paní Zhaové, která vás po první hodině vykopne, když to s divadlem nemyslíte vážně. Slyšela jsem, že úvodní dva měsíce strávíte budováním důvěry, protože dramaťák je docela makačka a funguje, jen když se dokážete naplno otevřít. Všichni říkají, že z tohohle kurzu v podstatě vyjdete s magisterským titulem z herectví. Nevím, jestli tomu věřím, ale vím, že tenhle předmět spojí lidi na celý život. Andy a já se na něj třeseme už od prváku.

„Každopádně,“ přeruší Matt můj tok myšlenek. „Tenhle formulář mám donést do kanceláře pana Merceda.“

„Hned teď?“ Brandie kývne bradou směrem ke dveřím. „Zhaová oznámí jméno muzikálu. Jakože každou chvílí.“

„Ono je to tajemství?“

Raina se k němu otočí čelem a přimhouří oči. „Ona ti to prozradila, že jo?“

Matt se usměje tím nejrozkošnějším, nejprovinilejším úsměvem, jaký jsem kdy viděla.

„Řekni nám to.“ Anderson sepne ruce. „Prosím, řekni nám to.“

Matt nakloní hlavu. „Mám, nebo nemám?“

Jak je možné, že nás takhle škádlí? Jak je možné, že je takhle super? Já se pořád snažím přimět mozek, aby se přestal točit jako v pračce, a Matt mezitím popichuje moji partu, jako by nás znal už léta.

„Takže vy tvrdíte, že kdyby se ten muzikál jmenoval Princezna na hrášku, tak byste to chtěli vědět?“

„Potvora.“ Raina je očividně stejně šokovaná jako já. Zhaová prozradila Mattovi jméno muzikálu. Ty bláho. S tradicí je konec. Konec je i s okázalostí a tajemstvím. Ona mu to prostě… řekla. Řekla to Mattovi.

Coca-colovému Mattovi. Který teď chodí k nám.

Tak fajn, vzpomeň si na jógovou rozcvičku. Dlouze se nadechneme. Deset vteřin držíme dech. Dlouze vydechneme. Kate Garfieldová, jsi ledově klidná. Vůbec nevyšiluješ. Ne, ne. Tvůj mozek vůbec není přetížený.

Matt se na mě podívá a usměje se.

Paráda, teď ani nedokážu kloudně myslet, nemůžu dýchat, podlamují se mi kolena…

„Potřebuju čůrat,“ pošeptá mi Andy.

Pomalu přikývnu a konečně popadnu dech.

Potřebuju čůrat.

Náš kouzelný únikový signál.

Scéna 3.

Přiznávám, že nejde o kdovíjak tajný kód.

Znamená soukromou schůzku na záchodcích. Konkrétně na klučičích záchodcích na konci chodby vedoucí z divadelního sálu, známých také jako Záchodky zapomenutého času. Jsme jediní, kdo je používá. Když se to vezme kolem a kolem, jsou to pěkné záchody. Malůvek na stěnách je jen poskrovnu, a ty, co tam najdete, jsou příjemně retro – povětšinou jde o pinďoury a kosočtverce nakreslené lihovkou. Míříme rovnou do našich oblíbených kabinek stojících vedle sebe a usazujeme se na mísy jako na židle. Ani si nepamatuju, proč jsme s tím začali. Vím jen, že je jaksi intimní sedět vedle sebe a povídat si přes nahoře i dole useknutou stěnu, která nás odděluje. Jsem židovka, ale možná právě takhle se křesťané cítí u zpovědi. Když jsme tady, vždycky řeknu trošku víc, než mám v úmyslu.

„Co. Se. To. Děje?“ vyhrkne Anderson. Třebaže ho nevidím, dokážu si dokonale představit, jak sedí obkročmo na záchodovém prkénku, jako by jel na oslovi.

„Počkat. Vyšilujeme kvůli té hře, nebo kvůli…“

„Kvůli coca-colovému Mattovi. Nebyl to jenom sen, že ne? On je fakt tady? Na naší škole?“

„Coca-colový Matt je na naší škole,“ potvrdím.

„Ale proč?“

„Protože se sem přestěhoval?“

Andy dlouze vydechne. „Proč zrovna sem?“

„Možná nás sledoval.“ Šoupu botami po dlaždicích sem a tam.

„Panebože. Na táboře se do nás zamiloval a vystopoval nás domů.“

„POČKAT…“

„Vždyť přece musel vědět, kde bydlíme, ne?“ pokračuje Andy.

„To jo. Určitě. To by byla moc velká ná–“

„Jenže,“ přeruší mě Anderson. „Jenže, jenže, jenže. Vypadal fakt překvapeně, že nás vidí.“

„Mohl to hrát.“

„Chodí na dramaťák.“

„Tohle je fakticky úlet,“ pronesu snad po milionté.

„HROZNÝ úlet.“

„Co budeme…“

Zmlknu, protože se zničehonic otevřou dveře na záchody a o chvíli později uslyšíme, jak někdo čůrá do pisoáru.

Zpráva od Andersona: EHMMMM

Odpovídám: Vetřelec!!!!!!!

ŠPION. JAK SE OPOVAŽUJE? napíše Andy a já se uchechtnu dřív, než se stihnu zarazit.

Čůrání se zastaví.

Na okamžik vládne hrobové ticho.

„Klidně čůrej dál,“ řekne Anderson nahlas.

Tentokrát si rukama zakryju pusu, abych nevyprskla smíchy.

Špion si odkašle. „Já jen…“

„Přišel jsi na správné místo,“ pokračuje Anderson. „Neboj se a pokračuj v čůrání. Přeju báječný den.“

PŘEJU BÁJEČNÝ DEN? napíšu Andymu. Zníš jako vůdce nějaké sekty.

Dobře, ale proč v tom čůrání nepokračuje?!!!

Protože jsi ho vyděsil a on se teď nechce připojit do sekty, kde si pořád přejete báječný den.

Závidíš, protože v mé sektě je každý den báječný, odepíše. Navíc to ty ses chechtala na záchodě. Kdo dělá takové věci?

Ehm, očividně já.

Katy, on neodchází, co budeme dělat???

Kdo to podle tebe je? napíšu.

BOŽE

POČKAT

Na displeji se objeví tři tečky. A najednou zmizí. Pak mi Andy pošle emotikon žárovky a selfíčko svého obličeje zblízka s vytřeštěnýma očima.

Pak: Je to MATT???

„Ruším vás při něčem?“

To není Mattův hlas, píšu.

„Ne,“ odpoví Andy vesele. „Vůbec ne. My zkrátka… Však víš.“

„Čůráme,“ doplním ho rychle. „Jenom čůráme.“

„Kate?“ zeptá se vetřelec.

Najednou ten hlas – myslím, že na rozdíl od Andyho – poznávám. Odemknu dveře, ale než je otevřu, na chvilku se zarazím. „Máš zapnuté kalhoty?“

„To je zajímavá otázka, pískle.“

Hm. Hádejte, jestli se mi líbí, když mi někdo, kdo je o šest týdnů mladší než já, říká pískle.

„Odpověz, Noahu.“

„Jo, mám zapnuté kalhoty.“

Otevřu dveře a vystrčím hlavu. „Co tu děláš?“

„Na klučičích záchodcích? Co tady blbneš ty?“

Noah Kaplan, prasák odvedle. Dobře, technicky vzato bydlí přes ulici, a to jen naproti tátovu domu. Třebaže můj brácha Ryan chodí do čtvrťáku, tvoří spolu nerozlučnou dvojku. Řekla bych, že kamarádi z baseballového týmu neřeší věk.

„Tohle není šatna u tělocvičny,“ zavolá Anderson z kabinky.

Andy nemá s prasáky trpělivost. Ani s prasačkami. Nebo s kýmkoli, kdo je jen vzdáleně spojený s prasáckou skvadrou. Ale kdo by mu to mohl vyčítat? Když Andy přiznal svoji orientaci, školní populace péček zrovna nepořádala oslavy. Noah není tak špatný – je to zkrátka děvkařský, ne homofobní typ prasáka. Patří spíš k těm klukům, kteří neustále flirtují, olizují se všem na očích s kdejakou holkou a dostávají dost hlasité kopačky na školních chodbách. Loni pozval na ples dvě spolužačky, a ani se tím nijak netajil. Dokonce si na klopu saka připnul dvě kytky.

Jednou se Andy podíval na Noaha a jakoby nic se zeptal: „Jste vy heterosexuální kluci normální? Potřebujete pomoc?“

Otázka stará jako lidstvo samo.

Noah se kysele ušklíbne. „Nehledám šatnu u tělocvičny.“ Vyhrne si rukáv mikiny – a v tu ránu si všimnu, že má zářivě bílou plastovou sádru sahající téměř k lokti.

„Ty bláho. Co se stalo?“ zhrozím se.

„Zlomil jsem si zápěstí.“

„Při sportu?“

„Tak nějak.“

Anderson pootevře dveře a vykoukne na nás. „Škoda, že nehrajeme Dear Evan Hansen.“

„To je muzikál, že jo?“

„Noahu Kaplane,“ prohlásí Andy, „jsem ohromen.“

„Jen se rozcvičuju na první hodinu dramaťáku,“ vysvětluje Noah.

„Počkat.“ Vyjdu ze své kabinky a zabouchnu za sebou dveře. „Na hodinu dramaťáku? Jakože na dramatickou výchovu pro pokročilé? Andy, pojď sem.“ Opřu se o dveře záchodu a sjedu Noaha pohledem. „Vždyť jsi ve třeťáku.“

Anderson upjatě vyjde z kabinky, jako by vystupoval z limuzíny, a podívá se Noahovi do očí. „Jak to?“

„Prostě… mě tam zapsali.“ Pohlédne na Andersona a pak na mě a v očích mu zajiskří. Klasický Noahův pohled. Občas se vám lidé vtisknou do paměti s určitým výrazem. Znáte to? Tak tohle je Noah v mojí mysli. S neustále přimhouřenýma, uličnickýma očima. My dva se už nekamarádíme, ale vídáme se neustále: na grilovačkách v tátově ulici nebo na gauči, na němž se rozvaluje s Ryanem za deštivých dnů, kdy se nedá dělat nic jiného než čumět na televizi.

Anderson, který se zjevně proměnil v právníka z televizních pořadů, zahajuje křížový výslech: „Vadilo jim, že nechodíš do čtvrťáku?“

„Ne.“

„Nebo to, že jsi nikdy nedělal divadlo? Nikdy?“

Noah pokrčí rameny. „Nemůžu chodit na tělák a na dramaťáku byla volná místa…“

„Cože?“ Andy zalapá po dechu. „Jak je možné, že tam jsou volná místa?“

„Tam nikdy nejsou volná místa,“ souhlasím.

„Pokud ovšem…“ Andy se odmlčí a začne datlovat do telefonu. Pak mi ho strčí před obličej. „Kate, hele, hele, hele!“

Je to webová stránka naší školy. Hudební oddělení. Novinky.

Podívám se na Andyho. „Sbor je teď oficiální předmět?“

„Jo, úplně nově. Viděl jsem leták, ale nespojil jsem si to,“ vyhrkne Anderson téměř bez dechu. „Katy, sbor je první hodinu…“

„Stejně jako dramaťák. Takže spousta lidí…“

„Jo! Dobře, tak jo. Nedivím se, že…“

„Jste v pohodě?“ zeptá se Noah.

„Nikdy nám nebylo líp.“ Andy čapne moji ruku a pak už mě vleče do kanceláře školního poradce.

Scéna 4.

„Asi vám dobře nerozumím,“ mračí se pan Merced. Je nový – což je slibné – a mladý, takže možná bude i poddajný. „Oba mě žádáte o přeřazení do dramatické výchovy pro pokročilé.“

Buší mi srdce. „Ano.“

Posune si brýle výš a pohlédne na monitor. „Nejsem si jistý, jestli mi to systém dovolí.“

„Ale zkusíte to?“ žadoní Anderson.

Pan Merced už ťuká do klávesnice. „Andrew… Walker?“

„Anderson Walker.“

„Aha. Dobrá. Tady tě mám.“ Pan Merced špulí rty. „Vidím, že první hodinu máš…“

„Volnou hodinu,“ vyhrkne Andy. „Ve studovně. Hodina k ničemu. Kdo by chodil do školy, když má hned ráno volnou hodinu ve studovně?“

Pan Merced povytáhne obočí.

„JÁ! Já bych tam chodil. Protože bych nikdy nevynechal hodinu,“ dodá honem Andy.

„Ani já ne. Nikdy,“ přikývnu.

Anderson se posune na krajíček židle a lokty se opře o stůl pana Merceda. „A studie prokázaly, že umělecké aktivity pomáhají studentům…“

Pak Merced ho přeruší.

„Dobrá, Andersone. Můžeš jít.“

„Počkat. Cože?“

„První hodina, dramatická výchova pro pokročilé, paní Zhaová, učebna číslo…“

„To vím. Ale… Já chodím na dramaťák?“

„Vytisknu ti upravený rozvrh, ať můžeš rovnou vyrazit. Potřebuješ omluvenku?“

Anderson, kterému brada spadla až k podlaze, po mně střelí pohledem.

„Co já?“ zeptám se. „Kate Garfieldová.“

Pan Merced začne psát. „A ty chceš totéž jako Anderson? Přeřadit z volné hodiny ve studovně…“

„Ne, já mám volnou až sedmou hodinu. První mám algebru s…“

„Hm,“ zamračí se pan Merced. „Kate, jestli je tvoje první hodina základním školním předmětem…“

„Jasně, já vím,“ sypu ze sebe. „Ale kdybych si ji mohla přehodit na třetí hodinu…“

„To by opravdu…“

„A chemii bychom přesunuli na čtvrtou, možná…“

Ozve se zaklepání na dveře a pan Merced vstane. „V devět mám dalšího studenta.“

„Počkejte.“

„Pravda!“ Pan Merced na nás ukáže prsty složenými do zbraně. „Omluvenky.“ Ze zásuvky vytáhne světle růžový blok a pero. „Dobrá… Slečna Garfieldová.“ Pořád vestoje sundá z pera víčko. „Je 8:57… omluvenka na algebru… s paní… Evansovou. Tady to máš.“ Podá mi papírek a srdce mi klesne až do tenisek. „A pan Walker… řekněme 8:58… omluvenka na dramatickou výchovu… s paní… Zhaovou.“

„Počkat, počkat, počkat,“ vyhrkne Andy a vyskočí ze židle. „Přece to nějak musí…“

Ale pan Merced už nás vyprovází ke dveřím. „Uvědomím dozor ve studovně, že jsme ti změnili rozvrh. Neboj se.“

Pak jedním plynulým pohybem otevře dveře a vystrčí nás na chodbu, kde čeká Frank Gruber se zmačkaným rozvrhem v ruce. Franka moc dobře neznám, a to přes to, že nás často dávali do dvojice, protože naše příjmení stojí v abecedě hned za sebou.

V prváku jsem ale do něj byla pár dní zabouchnutá. Občas jsme si ve třídě povídali a jemu se několikrát stalo, že se uprostřed slova odmlčel a zadíval se mi na rty. Jeho oči byly jako družice padající z oběžné dráhy. A vědomí, že já, Kate Eliza Garfieldová, mám schopnost shodit hezkého kluka z oběžné dráhy, mě uchvátilo.

Jenomže… Anderson si nemyslel, že je Frank hezký, takže i v mých očích klesla jeho atraktivita o stovku příček níž. Vím, že to zní hrozně, ale už jsem prostě taková. Pokud mám pokračovat v zamilovanosti, pak se ten kluk musí líbit i Andymu. V opačném případě se ve mně cosi přepne – a najednou mě to neuchvacuje, ten kluk není rozkošný a celá situace mi přijde divná. A Andy je na tom stejně, když jde o můj názor. Raina říká, že je to další příklad našeho propojení, a proto Andy vždycky chodil jen se mnou a já s ním.

Frank Gruber projde kolem nás a zamíří do kanceláře pana Merceda. Ani se na nás nepodívá.

Dveře se zavřou a Anderson se tváří, jako by měl na krajíčku. „Katy, strašně moc mě to mrzí. Tohle je blbost. Přehodím to zpátky…“

„To je v pohodě.“

„Není. Tohle je dramaťák. Chtěli jsme na něj chodit spolu.“

„No jo.“ Pokrčím rameny a Andy sebou trhne. Nejsem na to pyšná, ale hluboko v nitru mám maličkatou radost, že ho hryže svědomí. Vím, že to není jeho vina. A vím, že jde pouze o jednu hodinu a že ještě před deseti minutami by mě ani ve snu nenapadlo, že bych letos chodila na dramaťák pro pokročilé. Ale přesto se nemůžu ubránit dojmu, že ztrácím něco, co mi leželo přímo před nosem.

Protože tohle není jenom dramaťák. Je to dramaťák s Mattem.

Anderson bude chodit na hodinu s Mattem.

„Katy. Fakticky.“ Anderson mě vezme za obě ruce. „Řeknu panu Mercedovi, aby to přehodil zpátky. Budeme tam chodit spolu. Příští rok. Ty a já.“

„Andy, nech toho.“

Svraští obočí.

„Nic se neděje. Choď na dramaťák.“ Přinutím se k úsměvu. „Někdo musí získávat informace o Mattovi.“

Pomalu přikývne. „To je fakt.“

„A ty mi samozřejmě všechno řekneš.“

„Všechno. Do nejmenšího detailu. Slibuju.“ Obejme mě. „My vážně…“

„… jdeme pozdě na první hodinu.“ Zvednu růžovou omluvenku na algebru. „Musím běžet.“

Scéna 5.

Vyučování už dávno skončilo, ale Andy a já, prvotřídní šprti, ještě další hodinu lepíme po škole letáky od paní Zhaové s informacemi o tom, kdy a kde se bude konat konkurz na muzikál. Máte taky učitele, pro kterého byste udělali první poslední? Učitele, se kterým byste se stali nerozlučnými kamarády, parťáky na život a na smrt, kdybyste byli krapet starší?

Pro nás je to paní Zhaová. Bez legrace. Naše parta ji bezmezně zbožňuje. Je jí kolem pětačtyřiceti, má manželku, děti a všechno možné, ale přesto nikdy neztrácí přehled o novinkách ze světa, popkultuře i našich pubescentních světech, a to včetně hloupých memů. Ale nijak netlačí na pilu. Je na ní zkrátka vidět, že nás studenty považuje za skvělé a zajímavé lidi. Což by u učitele nemělo být nic převratného, ale bohužel tak nějak je.

Když dorazíme domů, mámino auto stojí v garáži a to Ryanovo zabírá celou příjezdovou cestu. To je stejně fuk. Andy jako vždycky zajede ke svému domu, který sousedí s tím naším, a pak to střihneme napříč předzahrádkami. Jakmile projdeme dveřmi, přiřítí se nás přivítat naši dva psi, Camilla a Charles, jeden velký, druhý prťavý.

Mamka stojí u kuchyňské linky a připravuje svačinu. Když vejdeme do kuchyně, celá se rozzáří. „Ahoj! Katy, právě ses minula s bratrem. Šel si zaběhat.“

Jak jinak. Ryan je od nátury pecivál, ale během baseballové sezóny byste to do něj nikdy neřekli. To se z něj stává úplný sportovec.

„To je nějaké umělecké dílo z krekrů?“ nadhodí Anderson.

Skloním se k talíři a opravdu: Máma uspořádala různobarevné krekry ve tvaru rybek do duhových spirál. Ryan a já jsme zvyklí, že se po škole vracíme do prázdného domu. Stejně tak Andy – jeho rodiče jsou lékaři, takže obvykle přicházejí až k večeři. A máma učí na základce hudebku, což znamená, že odpoledne vede sbor a má na starosti školní besídky. Ale když se domů vrátí dřív, pečuje o nás až neúnosně.

Zvedne talíř, ale nejdřív nás rychle políbí na obě tváře. „Pusu, zlatíčko.“

Je to legrační. Máma si umínila, že mě ani Ryana nebude upřednostňovat. Ve všem si musíme být rovni – od výše kapesného po velikost misek na ranní müsli. Chovám podezření, že nás pojmenovala Ryan a Kate, aby mohla utratit stejnou částku za obě sady dřevěných písmen, které pověsila na dveře našich pokojů. I když neřídím, oficiálně mi dokonce patří polovina Ryanova auta.

Na tohle všechno ovšem zapomíná, když jde o Andersona, jejího největšího oblíbence. Když je Andy u nás, stává se z ní pravá židovská máma. Trochu mě to děsí.

„Tak co? Jaký muzikál budete letos hrát?“ zeptá se a položí talíř s krekrovými spirálami mezi nás. Anderson se zaboří do křesla, nabere do dlaně hrst červených rybek a nacpe si je do pusy. Následuje minuta rázného žvýkání. Dělá to jen proto, aby mámu napínal, protože tenhle kluk miluje dramatické pauzy.

Konečně polkne a velkolepě se na ni usměje. „Princeznu na hrášku.“

„Nepovídej!“ Máma si přitiskne obě ruce na srdce. „To jsme hráli na táboře. Byla jsem princezna Winnifred!“

Anderson vytřeští oči. „Ne-ne.“

„Fakt.“ Máma jen září. „Byla to jedna z mých nejoblíbenějších rolí.“

Jde o tohle: Já umím tak trochu zpívat, ale máma zpívá neskutečně. Když chodila na střední, dostala hlavní roli v každé hře, na kterou kdy dělala konkurz. A to nejenom ve školních hrách – dělala i ochotnické divadlo v kulturáku. O prázdninách pak samozřejmě jezdila na tábor na Vlčím jezeře, kde byla za hvězdu. Myslím, že tak od čtvrté třídy v podstatě rozhodovala, co se bude hrát.

„Princezna na hrášku. To je super! Musím to povědět Ellen. Katy, pamatuješ si na mou kamarádku Ellen?“ zeptá se máma a pak už je k nezastavení: „Vyrůstaly jsme spolu a na táboře jsme byly absolutně nejlepší kamarádky, ale přestaly jsme se stýkat před… Oj. Pětadvaceti lety?“ Smutně zavrtí hlavou. „Poštěkaly jsme se kvůli hlouposti. Chodila s hrozným klukem a vy mě znáte. Neudržela jsem jazyk za zuby. Byl fakt mešuge. Díkybohu, že se rozešli. Ellen je úplně zlatá. Vyprávěla jsem ti o ní, ne?“

„Jasně. Ellen z tábora, která chodila s mešuge klukem.“

„Ještě hůř, ona si ho vzala,“ řekne máma. „Jéje. No hrůza. Rozvodové řízení je naštěstí u konce a ona se vrátila do Roswellu…“

Začínám vypínat. Mamku mám hrozně ráda, ale občas nezavře pusu celé hodiny. Když jsme byli mladší, s Ryanem jsme jí potají měřili čas. Andy samozřejmě zdvořile přikyvuje jako slušně vychovaný hoch.

„… na šabatovou večeři,“ uzavře mamka. „Jen se podívejte, jak vás zdržuju! Určitě se nemůžete dočkat, až se vytratíte a půjdete poslouchat písničky z muzikálu.“

„Ani ne…“ spustí Andy, ale já ho přeruším.

„Jo. JO. Musíme si to poslechnout. Díky, mami. Jsi nejlepší.“

Tak poslyšte. Když vám máma ukáže únikovou cestu, neváhejte a utíkejte!

Scéna 6.

Hodina amerických dějin bohužel narušuje moje denní snění. Podle mě je od učitelů dost bezohledné očekávat, že se budeme soustředit na puritány, když do konkurzu zbývá osm dní.

Do té doby musím promyslet hromadu věcí: jakou písničku si vybrat, jak často dělat dechová cvičení a kolik čtvrťáků Zhaová letos obsadí. Každých pár let si totiž naše učitelka vezme do hlavy, že všechny hlavní role by měli dostat oni. Což je vlastně super nápad – jakože, paní Zhaová, klidně se na to vrhněte příští rok. Ale jestli se touhle cestou vydá i letos, pak nemám nejmenší šanci.

Poněvadž si zase dělám naděje. To jsem celá já, sním s otevřenýma očima. Záře reflektorů. Moje jméno nahoře na seznamu herců. Můj hlas vznášející se na křídlech bezdrátového mikrofonu. Ovace vestoje. Bouřlivý aplaus. Každý rok mě to snění zachvacuje znova a znova.

A každý rok zůstane pouhým sněním.

Je to taková hloupost. Chtít hlavní roli. Postavu, která zpívá. V minulých hrách jsem pořádně ani nepromluvila. Navíc nevěřím, že bych to zvládla. Koho zajímá, že když zpívám sama ve svém pokoji, zním dobře? Všichni vědí, že se pod tlakem sesypu.

Všichni to vědí.

Ale přes to přese všechno nemůžu ty představy vyhnat z hlavy. Kdykoli zavřu oči, úplně to vidím. Já jako princezna Winnifred. Já uprostřed jeviště v umělecky potrhaných středověkých šatech, jak zpívám o bažinách. Já sedící na hromadě matrací a zbytek herců pobíhající kolem mě.

Já stojící na ramenou velikánů. Carol Burnett. Sarah Jessicy Parker. Tracey Ullman. Mojí mámy. Ráda se v takovém snění rochním.

Jenomže pan Edelman chce strávit hodinu dějin Spojených států výukou dějin Spojených států. Dneska nám opět rozdal pracovní listy. Věřím, že z rychlosti, jakou se učitel uchýlí k pracovní listům, se dá posoudit jeho míra vyhoření.

Je teprve třetí den školy!

„Co myslíš? Budeme hrát originální, nebo pozdější verzi?“

Každý, kdo říká „líbí-líbí“, by měl dostat pěstí do koulí. To mi nikdo nevymluví.

„Cože?“