IKIGAI

Japonská cesta k nalezení smyslu života

Ken Mogi

Přeložila Kateřina Drewsová

KEN MOGI

THE LITTLE BOOK OF IKIGAI

THE ESSENTIAL JAPANESE WAY TO FINDING YOUR PURPOSE IN LIFE

Copyright © Ken Mogi, 2017

Translation © Kateřina Drewsová, 2018

ISBN  978-80-242-9691-3

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ Co je ikigai?

KAPITOLA DRUHÁ Váš důvod, proč ráno vstát z postele

KAPITOLA TŘETÍ Kodawari a výhody věnování pozornosti maličkostem

KAPITOLA ČTVRTÁ Smyslová krása ikigai

KAPITOLA PÁTÁ Plynutí a tvořivost

KAPITOLA ŠESTÁ Ikigai a udržitelnost

KAPITOLA SEDMÁ Nalezení smyslu života

KAPITOLA OSMÁ Co tě nezabije, to tě posílí

KAPITOLA DEVÁTÁ Ikigai a štěstí

KAPITOLA DESÁTÁ Přijměte se takoví, jací jste

ZÁVĚR Nalezněte své vlastní ikigai

POZNÁMKA PRO ČTENÁŘE

Pět pilířů ikigai

V knize často odkazuji na pět pilířů ikigai:

PRVNÍ PILÍŘ: Začít s málem

DRUHÝ PILÍŘ: Oprostit se od sebe sama

TŘETÍ PILÍŘ: Harmonie a udržitelnost

ČTVRTÝ PILÍŘ: Radovat se z maličkostí

PÁTÝ PILÍŘ: Být tady a teď

Tyto pilíře se objevují často, protože každý z nich poskytuje podporující rámec – samotnou podstatu, jež umožňuje ikigai vzkvétat. Navzájem se nevylučují, nejsou vyčerpávající ani nemají žádnou konkrétní hierarchii. Jsou však zásadní pro porozumění ikigai a poskytnou vám vedení, až si budete pročítat následující stránky a uvažovat o vlastním životě. Pokaždé, když se s nimi setkáte, objevíte v nich nový a hlubší smysl.

Doufám, že si tuto výzkumnou cestu užijete.

KAPITOLA PRVNÍ

Co je ikigai?

Když přijel prezident Obama na jaře roku 2014 na oficiální návštěvu Japonska, vybírali japonští vládní úředníci místo, kam ho pozvat na uvítací večeři s japonským předsedou vlády. Měla to být soukromá záležitost předcházející státní návštěvě, která měla oficiálně začít následujícího rána a jejíž součástí byl také slavnostní oběd v Císařském paláci pořádaný císařem a císařovnou.

Představte si, co všechno bylo potřeba při výběru restaurace zvažovat. Když nakonec vládní úředníci oznámili, že po dlouhých úvahách zvolili restauraci Sukiyabaši Džiró, nepochybně jednu z nejznámějších a nejuznávanějších suši restaurací na světě, setkalo se jejich rozhodnutí se všeobecným souhlasem. Jak moc se prezidentu Obamovi líbil zážitek večeře na tomto místě, byste mohli posoudit sami podle úsměvu, který měl na tváři, když z restaurace odcházel. Obama údajně prohlásil, že to bylo nejlepší suši, jaké kdy jedl. To je obrovská pochvala od někoho, kdo vyrůstal na Havaji a byl vystaven silnému japonskému vlivu včetně suši a kdo měl pravděpodobně mnoho předchozích zkušeností s haute cuisine.

Sukiyabaši Džiró hrdě vede Džiró Ono, což je v době, kdy píšu tuto knihu, nejstarší žijící tříhvězdičkový michelinský kuchař na světě. Je mu devadesát jedna let. Sukiyabaši Džiró byla mezi japonskými labužníky známá ještě před prvním vydáním Michelinského průvodce po Tokiu v roce 2012, ale michelinské ocenění definitivně umístilo tuto restauraci na gurmánskou mapu světa.

Ačkoli suši, které Ono nabízí, je obestřeno téměř mystickou aurou, jeho vaření je založeno na praktických a nápaditých technikách. Vynalezl například speciální postup, který umožňuje nabízet lososí jikry (ikura) čerstvé po celý rok. To zpochybňuje starou moudrost, kterou se řídí nejlepší suši restaurace – že ikura by se měly podávat jen během své vrcholné sezony, to znamená na podzim, kdy lososi táhnou do řek a kladou tam jikry. Vymyslel také zvláštní metodu uzení určitého druhu rybího masa s použitím rýžové slámy, která pokrmu dodává zvláštní chuť. Správná chvíle k servírování suši nedočkavým hostům musí být stejně jako teplota rybího masa pečlivě vypočítaná, aby byla chuť suši co nejlepší. (Předpokládá se, že zákazník si vloží suši do úst bez větších odkladů.) Večeře v Sukiyabaši Džiró je trochu jako nádherný balet, jehož choreografii řídí zpoza kuchyňského stolu důstojný a uznávaný mistr s odměřeným vystupováním (ačkoli budete-li mít štěstí, jeho obličej se tu a tam rozzáří úsměvem).

Dá se říct, že Ono vděčí za svůj neuvěřitelný úspěch nejen výjimečnému talentu, ohromnému odhodlání a důsledné vytrvalosti, kterých bylo potřeba po celá léta tvrdé práce, ale také neúnavnému zkoumání kulinářských technik a prezentaci pokrmů nejvyšší kvality. Není třeba dodávat, že Ono toho všeho dosáhl.

Nicméně kromě toho všeho – a to je možná nejdůležitější – má Ono ikigai. Bez přehánění můžeme říci, že za jeho fantastickým úspěchem v profesním i osobním životě stojí právě neustálé zdokonalování tohoto japonského principu. Ikigai je japonské slovo popisující radosti a smysl života.

Skládá se ze slov „iki“ (žít) a „gai“ (smysl).

V japonštině se ikigai používá v různých kontextech a může znamenat každodenní maličkosti stejně jako veliké cíle. Je to tak obvyklé slovo, že ho lidé používají v běžném životě, aniž si uvědomují, že by mohlo mít nějaký zvláštní význam. Důležité je, že můžete mít ikigai, a přitom nemusíte být nutně úspěšní v profesním životě. V tomto smyslu je to velice demokratický koncept oslavující různorodost života. Je pravda, že když máte ikigai, může to vyústit v úspěch, ale úspěch není nezbytnou podmínkou. Ikigai je přístupné každému.

Pro majitele úspěšné suši restaurace je pochvala od prezidenta Spojených států zdrojem ikigai. Být uznán jako nejstarší tříhvězdičkový michelinský kuchař na světě je jistě pěkný kousek ikigai. Nicméně ikigai není omezeno na oblast světského uznání a ocenění. Sám Ono může nacházet ikigai v servírování nejlepšího tuňáka usmívajícímu se zákazníkovi nebo v chladném vzduchu časného rána, když vstává a připravuje se na cestu na rybí trh Tsukidži. Ikigai může nalézt třeba i v šálku kávy, který si vychutnává každé ráno před započetím pracovního dne, nebo v paprsku slunce procházejícího větvemi stromu, který míjí cestou do své restaurace v centru Tokia.

Ono se kdysi zmínil, že by chtěl zemřít při přípravě suši. Je zřejmé, že mu příprava suši dává hluboký pocit ikigai i přesto, že ji tvoří mnoho malých kroků, které jsou samy o sobě monotónní a časově dost náročné. Tak například aby bylo maso chobotnice měkké a chutné, musí Ono tohoto hlavonožce z třídy měkkýšů hodinu „masírovat“. Příprava kohady, malé stříbrné rybky považované za královnu suši, také vyžaduje spoustu pozornosti. Je třeba odstranit šupiny a vnitřnosti a pečlivě vyladit marinádu s použitím soli a octa.

„Třeba bude moje poslední suši právě kohada,“ prohodil jednou Ono.

Ikigai sídlí v říši maličkostí. Ranní vzduch, šálek kávy, paprsek slunce, masáž masa z chobotnice i chvála amerického prezidenta tu mají stejnou váhu. Jenom ti, kdo jsou schopni rozpoznat bohatství celé škály možností, ho mohou ocenit a užívat si ho.

To je důležitá lekce ikigai. Ve světě, kde naše hodnota jako lidí i náš pocit vlastní ceny jsou určovány především úspěchem, je mnoho lidí pod zbytečným tlakem. Můžete mít pocit, že jakýkoli hodnotový systém je ospravedlnitelný jen tehdy, když se odráží v konkrétních výsledcích – například v povýšení v práci nebo v lukrativní investici.

Nedělejte si starosti. Můžete mít ikigai, životní hodnoty, aniž nutně musíte tímto způsobem dokazovat svou cenu. To ovšem neznamená, že je to snadné. Sám si tuto pravdu musím někdy opakovat, ačkoli jsem se narodil a vyrostl v zemi, kde se ikigai považuje víceméně za samozřejmost.

Na konferenci TED, při přednášce nazvané „Jak žít do 100+“, mluvil americký spisovatel Dan Buettner o ikigai jako o principu dobrého zdraví a dlouhého života. V době, kdy píšu tuto knihu, má jeho přednáška již přes tři miliony zhlédnutí. Buettner v ní vysvětluje znaky životního stylu na pěti místech planety, kde lidé žijí déle než jinde. Každá z těchto „modrých zón“, jak Buettner tyto oblasti nazval, má svou kulturu a tradice, které přispívají k dlouhověkosti tamních obyvatel. Tyto zóny jsou Okinawa v Japonsku, Sardinie v Itálii, Nicoya v Kostarice, Ikaria v Řecku a mezi adventisty sedmého dne v Loma Linda v Kalifornii. Z těchto modrých zón se Okinawa těší nejdelší průměrné délce života.

Prefektura Okinawa je řetězec ostrovů v nejjižnější části japonského souostroví. Může se pochlubit mnoha stoletými lidmi. Buettner cituje slova tamních obyvatel vyjadřujících názor na to, co vlastně tvoří ikigai: mistr karate ve věku sto dvou let mu řekl, že pro něj je ikigai péče o jeho bojové umění; stoletý rybář prohlásil, že to jeho lze nalézt v pokračování lovu ryb pro rodinu třikrát týdně; stodvouletá žena se svěřila, že pro ni to znamená držet v náručí maličkou praprapravnučku – je to prý jako být v nebi. Když si to všechno spojíme, získáme určité vodítko k pochopení samotné podstaty ikigai: je to pocit sounáležitosti, vyvážená strava a vědomá duchovnost.

Na Okinawě jsou tyto principy asi nejzřetelnější, i když délka dožití je nesmírně vysoká v celém Japonsku. Podle průzkumu ministerstva zdraví, práce a sociálního zabezpečení z roku 2016 se japonští muži s průměrnou délkou života 80,79 roku umístili v době dožití na čtvrtém místě, a to za Hongkongem, Islandem a Švýcarskem. Japonské ženy jsou druhé na světě, mají průměrnou délku života 87,05 roku. Umístily se za Hongkongem a hned za nimi je Španělsko.

Je fascinující sledovat, jak je ikigai pro mnoho Japonců zcela přirozenou záležitostí. Výzkumníci lékařské fakulty Tóhoku Univerzity v Sendai v severním Japonsku publikovali roku 2008 klíčovou studii zabývající se dopady ikigai na zdraví lidí (Sense of Life Worth Living (ikigai) and Mortality in Japan: Ohsaki Study, Sone et al. 2008). Studie zahrnovala velké množství subjektů, což badatelům umožnilo získat statisticky významné korelace mezi ikigai a celou škálou zdravotních přínosů.

Ve studii výzkumníci analyzovali data kohortové studie Státní zdravotní pojišťovny Ósaki, která probíhala sedm let. Dotazník obdrželo 54 966 klientů Veřejného zdravotního centra Ósaki, místní státní organizace, která poskytuje zdravotní péči obyvatelům čtrnácti obcí. Dotazovaní klienti byli ve věku mezi čtyřiceti a sedmdesáti devíti lety.

Dotazník obsahoval devadesát tři otázek, kde se subjekty vyjadřovaly k vlastní i rodinné anamnéze, svému současnému zdraví, pití alkoholu a kouření, práci, rodinnému stavu, vzdělání a dalším faktorům vztahujícím se ke zdraví, včetně ikigai. Zásadní otázka vztahující se k ikigai byla velice jednoznačná: „Máte v životě ikigai?“ Dotazovaní měli na výběr jednu ze tří odpovědí: Ano, Ne nebo Nevím.

Po analýze dat od více než padesáti tisíc lidí dospěli badatelé v Ósaki studii k závěru, že „ve srovnání s těmi, kteří nalezli v životě ikigai, ti, kteří ho nenalezli, byli častěji svobodní, nezaměstnaní, měli nižší úroveň vzdělání, hodnotili své zdraví jako špatné nebo nedobré, cítili vyšší hladinu mentálního stresu, trpěli velkou nebo mírnou bolestí, měli omezené tělesné funkce a s větší pravděpodobností nemohli chodit“.

Pouze na základě této studie samozřejmě nemůžeme soudit, jestli by nalezení ikigai vedlo ke zlepšení rodinného, zaměstnaneckého nebo vzdělanostního stavu osob, nebo jestli by naopak nahromadění různých malých úspěchů v životě vedlo k silnějšímu pocitu ikigai. Dá se však poměrně s jistotou konstatovat, že ikigai ukazuje na nastavení mysli, kdy dotyčný cítí, že si může vybudovat a mít šťastný a aktivní život. Ikigai je něco jako barometr odrážející reprezentativním a uceleným způsobem u každého člověka jeho postoj k životu.

Kromě toho se ukázalo, že míra úmrtnosti u lidí, kteří odpověděli „Ano“ na otázku o ikigai, je významně nižší než u těch, kteří odpověděli „Ne“. Tato nižší úmrtnost je výsledkem jejich nižšího rizika onemocnění kardiovaskulárními problémy. Zajímavé je, že u lidí, kteří odpověděli „Ano“ na otázku o ikigai, ve srovnání s těmi, kteří odpověděli „Ne“, se neobjevilo nižší riziko onemocnění rakovinou.

Proč je u lidí s ikigai menší riziko, že budou trpět kardiovaskulárním onemocněním? Udržování dobrého zdraví zahrnuje mnoho faktorů. Je složité definitivně potvrdit, které faktory jsou nejrizikovější, ale nižší počet kardiovaskulárních onemocnění naznačuje, že ti, kdo mají ikigai, s větší pravděpodobností cvičí; je totiž známo, že fyzické cvičení snižuje riziko kardiovaskulárních onemocnění. A Ósaki studie opravdu potvrdila, že ti, kdo odpověděli kladně na otázku o ikigai, cvičili více než ti, kdo odpověděli negativně.

Ikigai dodává vašemu životu smysl a vám sílu vydržet. Sukiyabaši Džiró je dnes sice světově proslulým cílem gurmánů a pravidelně ji navštěvují lidé jako třeba šéfkuchař Joël Robuchon, ale Džiró Ono pochází z velice prostých poměrů. Jeho rodina jen těžko vycházela s penězi a z finanční nezbytnosti (bylo to v době, kdy v Japonsku ještě nebyla zakázaná dětská práce) začal Džiró pracovat po večerech v restauraci ještě v době, kdy chodil na základní školu. Ve škole kvůli únavě z mnoha hodin namáhavé práce často usínal. Když potom musel za trest stát za dveřmi, obvykle využil této přestávky ve vyučování k tomu, že utíkal zpátky do restaurace, aby dokončil svou práci nebo si připravil povinnosti na následující den.

Když Ono založil svou první suši restauraci, což ho nakonec dovedlo až k Sukiyabaši Džiró, neusiloval o vytvoření nejlepšího světového pohostinského zařízení. Tenkrát bylo prostě levnější otevřít si suši restauraci než jakoukoli jinou restauraci. Suši restaurace v základní formě potřebuje jen základní vybavení. Nepřekvapí vás to, když si uvědomíte, že suši vzniklo jako pouliční rychlé občerstvení, které se v sedmnáctém století, v období Edo, prodávalo ve stáncích. Ono si otevřel restauraci, aby se nějak uživil. Nic víc a nic míň.

Potom začala dlouhá a náročná cesta vzhůru. Nicméně v každé fázi kariéry měl Ono ikigai, které mu pomáhalo a motivovalo ho, když naslouchal svému neúnavnému vnitřnímu hlasu v nezdolném úsilí po zvyšování kvality. Není to něco, co se dá prodávat ve velkém nebo co běžná veřejnost snadno pochopí. Ono se musel občas poplácat po rameni sám, zvláště v počátcích, kdy si společnost ještě nepovšimla jeho usilovné snahy.

Klidně a nenápadně pokračoval v drobném zlepšování svého obchodu. Aby bylo všechno čisté a upravené, vymyslel například malé nádobky, které se hodily k nezvyklému tvaru pultu jeho restaurace. Vylepšil několik nástrojů, které se používaly k přípravě suši, a netušil, že se začnou používat i v dalších restauracích a že on sám bude uznáván jako jejich vynálezce. Všechny tyto malé změny byly výsledkem práce dělané s láskou a podporované pocitem, že je důležité začínat s málem (první pilíř ikigai).

Tato knížečka si přeje být skromným pomocníkem pro ty, které zajímají principy ikigai. Doufám, že jste z Onova příběhu získali určitou představu o tom, co s sebou tento koncept nese a jak může být hodnotný. Společně se přesvědčíme, že vám ikigai může změnit život. Můžete žít déle, být zdraví, šťastnější, spokojenější a méně stresovaní. A navíc, jako vedlejší produkt, můžete být i tvořivější a úspěšnější. Všechny tyto výhody ikigai můžete mít, když se naučíte, jak tuto životní filozofii ocenit a aplikovat v životě.

Ukážu vám, že samozřejmě nemusíte být Japonci, abyste měli ikigai. Když pomyslím na ikigai jako na soukromé potěšení, vzpomenu si na zvláštní židli, se kterou jsem se setkal ve Spojeném království.

V této knize se budeme zabývat způsobem života, kulturou, tradicemi, způsoby uvažování a životní filozofií v Japonsku. Zároveň objevíme doporučení k udržení dobrého zdraví a dosažení dlouhověkosti, která jsou v ikigai pevně zakotvená, a vy se při tom můžete zeptat sami sebe:

• Jaké jsou mé sentimentální hodnoty?