Všichni dobří lidé

Ashley Flowers

Všichni dobří lidé

Kalibr

Přeložil Ivan Ryčovský

ALL GOOD PEOPLE HERE

Copyright © 2022 by Ashley Flowers

All rights reserved.

Translation © Ivan Ryčovský, 2023

ISBN 978-80-242-9728-6

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- EPILOG

- Poděkování

- O autorce

Všem fanouškům mého podcastu Crime Junkies

1

Krissy, 1994

Občané města Wakarusa ve státě Indiana dokážou spřádat pomluvy rychleji než pavouk síť. Pokaždé když někdo ze sousedů provedl něco, co neměl – například když Abby Schmuckersovou chytili při krádeži rtěnky v obchodě s levným zbožím, když Beckerovic kluka vyhodili z dobrovolnického klubu 4-H nebo když Jonah Schneider usnul v kostele a hlasitě chrápal –, řetěz drben z Wakarusy začal mlít panty a přežvykoval tu lahůdku tak důkladně, že když ji konečně znovu vyplivl, byla pravda zdeformovaná a k nepoznání pokřivená: stal se z ní příběh. A protože lidé z Wakarusy chodili do kostela, dodržovali zákony a báli se Boha s velkým B, byl příběh pokaždé ozdoben sladkými perlami, které měly zakrýt nepříjemně ostré hrany: Nic zlého jí nepřeju, ale… budu se za ně modlit, protože – už jste to slyšeli…? Pane, smiluj se nad jejich dušemi!

To, jak je místní drbárna mocná, věděla Krissy Jacobsová už dávno předtím, než se všechno seběhlo, a ze všech sil se snažila neuvíznout v jejích spárech. Každou neděli navštěvovala bohoslužby, dceru oblékala do růžového a syna do modrého, nosila správné boty a dbala na to, aby manželovi ladila kravata. Nedělala to proto, že by cokoli z toho pokládala za důležité; příčinou bylo jednoduše to, že měla co ztratit. Život, který vedla – rodina, farma i dům –, nebyl takový, jaký si kdysi vysnila, ani zdaleka ne, ale pořád to bylo víc, než kdy dřív měla, a ona se jej držela zuby nehty.

V den, kdy jí všechno proklouzlo mezi prsty, vstala Krissy za zvuku budíku v pět hodin ráno, jako každý jiný den v životě farmářovy ženy. Tiše vyklouzla z postele, aby neprobudila Billyho, ačkoli budík platil i pro něj. Pak vyšla z potemnělé ložnice a zamířila po starém dřevěném schodišti dolů do kuchyně.

Nápisů na stěně si všimla ještě dřív, než sešla poslední schod, a vyrazily jí dech. Stály tam tři děsivé vzkazy vyvedené nadměrně velkými krvavě rudými písmeny: ZKURVENÁ FAMÍLIE… TA MALÁ SVINĚ UŽ NENÍ… MÁTE, CO JSTE CHTĚLI.

Splašené srdce jí bolestivě bušilo do žeber. Její první myšlenka – bizarní a zcela nepatřičná – byla, že tady, na jejích starých, ale dokonale čistých bílých stěnách, v rozpadající se, ale stále krásné kuchyni, vypadají ta slova jaksi… rušivě. Ty ohavné, sprosté výrazy nepatřily do malebné Wakarusy v Indianě, městečka plného slušných a zbožných lidí. Krissy věděla, že až se to po městě rozkřikne, zanechají ty sprosťárny na každém členovi její rodiny doživotní cejch.

Stála na posledním schodu a třásla se. Ačkoli slunce ještě nevyšlo a její mysl byla zamlžená, bylo jasné, že ta slova věstí něco strašného. TA MALÁ SVINĚ UŽ NENÍ, četla Krissy znovu a tentokrát vedle paniky pocítila i stud. Něco tu bylo strašně, strašně špatně a jediná myšlenka, na kterou se zmohla, byla: co tomu řeknou sousedé?

2

Margot, 2019

Margot zastavila u obrubníku před domem svého strýce Lukea, vypnula motor a svezla se do sedadla. Přes okénko na straně spolujezdce se zadívala na nízký ranč ze sedmdesátých let a tělem jí projela hrůza. Tady ve Wakaruse, ve městě, kde vyrostla, nocovala naposledy před dvaceti lety. To jí bylo jedenáct.

Její rodné město se původně jmenovalo Salem, než ho v padesátých letech 19. století přejmenovali, aby se nepletlo s jiným Salemem v Indianě. Původní etymologie upadla během let do zapomnění, ale podle tradičního podání se indiánské slovo wakarusa dalo přeložit jako „po kolena v bahně“. Jak původní, tak nové jméno města se Margot zdála pozoruhodně případná. Jedno evokovalo upalování nevinných dívek obviněných z čarodějnictví, druhé naznačovalo, jak těžké je odtud odejít. Margot to bahno vnímala spíš jako tekutý písek. Čím víc se mu člověk bránil, tím hlouběji jej stahoval pod hladinu. Celé roky si myslela, že tomu utekla, a teď byla zase zpátky.

Ale víc než město samotné teď Margot trápilo, jakou verzi svého strýce dnes večer zastihne. Tu skutečnou, nebo tu špatnou?

Zhluboka se nadechla, popadla ze zadního sedadla tašky a vydala se po cestičce k domu. Strýcovu přední terasu ozařovala mihotavým žlutým světlem žárovka v drátěné kleci. Můry do ní tloukly křídly a ten zvuk Margot připomněl, jak tu v dětství trávila prázdniny: dlouhé horké dny, odřená kolena a lýtka pořezaná kukuřičným šustím na polích. Zvedla ruku a zaklepala.

Po chvíli uslyšela klapnutí západky a pak se dveře pomalu a jen na štěrbinu otevřely. Strojený úsměv jí zmrzl na rtech.

„Strýčku Lukeu?“

Skrz tmavou škvíru ve dveřích studovala změny, které se na strýčkovi udály od doby, kdy ho viděla naposledy. Zdálo se, že se mu za ty měsíce prohloubily vrásky v obličeji a tmavé vlasy měl nezvykle rozcuchané. Jediné, co se nezměnilo, byl červený šátek na krku, který mu dala před pětadvaceti lety k Vánocům a který i dnes často nosil.

Očima přelétl její tvář. „Rebecco?“

Margot polkla. Třebaže se strýcově zesnulé manželce podobala jen vzdáleně – měla krátké hnědé vlasy a středně vysokou postavu –, Margot si už zvykla, že ji Luke oslovuje jejím jménem. Přesto ji to pokaždé bodlo. „Já jsem Margot, vzpomínáš? Tvoje neteř, Adamova dcera.“ Tohle byla věta, při níž se jí sevřel žaludek. Z výrazu Adamova dcera se nedalo vyčíst, že on, Luke, pro ni představuje tátu daleko víc, než to kdy dokázal její vlastní otec. Slovo neteř neříkalo nic o tom, že vedle jeho zesnulé ženy pro něj byla nejmilejším člověkem – a on pro ni. Ale bylo lepší začít s málem, osvěžit mu paměť a zbytek se obvykle rychle dostavil sám.

„Margot…“ Strýc vyslovil její jméno, jako by se teprve učil slabikovat.

„Tak se jmenuju, ale většinou mi říkáš děvče.“ Margot se snažila hovořit vesele a vyrovnaně.

Luke zamrkal, pak ještě jednou a oči se mu konečně rozjasnily, jako by někdo vstoupil dovnitř a rukou smetl staré pavučiny. „Děvče!“ Otevřel dveře a doširoka rozpřáhl ruce. „Panebože, ty jsi přijela! Proč ti to trvalo tak dlouho?“

Margot se nuceně zasmála a vrhla se mu do náruče, ale hrdlo měla stažené. Nikdy si nezvykne žít s obavami, že ho nakonec provždy a nadobro ztratí.

„Promiň, děvče,“ řekl, když se pustili. „Na stará kolena už zapomínám.“ Pronesl to přezíravě, jako by zapomínat na členy rodiny bylo stejně neškodné jako ztráta klíčů, ale v očích se mu zračil rozpačitý stín.

Margot nad tím mávla rukou. „To nic.“

„Jak se ti daří, hergot? Pojď, pomůžu ti s těmi bágly.“

Margot chtěla protestovat, ale Luke už si vršil její tašky do náruče. V pouhých padesáti letech mu možná selhávala hlava, ale pořád vypadal silný jako dřív. Když se k ní otočil zády, vrhla letmý pohled na interiér malého domu a rozbolelo ji břicho. Nebyla tu od doby, kdy mu předloni zemřela manželka Rebecca na rakovinu prsu. Cítila se provinile, že ho nenavštívila dřív. Na podlaze v obýváku se vršily bortící se stohy novin, konferenční stolek byl plný špinavých talířů a sklenic, a i od vchodových dveří viděla, že vestavěnou knihovnu a starou televizi pokrývá vrstva prachu. Napravo v kuchyni to bylo ještě horší. Dřez i kuchyňský pult okolo přetékaly vršícími se hromadami nádobí – mísy naskládané na hrnečcích a na všem zaschlé skvrny od jídla. Nejznepokojivější byla sbírka lahviček od prášků naskládaných u telefonního přístroje. Muselo jich být hodně přes deset, některé byly prázdné, jiné převržené. Jedna obzvlášť velká obsahovala směs nejrůznějších tablet: bílé kulaté se mísily s jinými, dlouhými a světle zelenými. Margot nedokázala říct, nakolik za to může jeho diagnóza a nakolik skutečnost, že nedávno ovdověl.

„Prokrista, ty máš ale věcí, děvče,“ utrousil Luke obtěžkaný taškami. „Jako by ses ke mně chtěla nastěhovat.“

Margot po něm střelila pohledem, aby se ujistila, že jen žertuje – koneckonců se k němu opravdu stěhovala –, ale v očích mu blýskalo pouze šibalství, ne poznání. Z úst jí zazněl lehký smích. „Znáš mě.“ A když se ani pak nepohnul, kývla směrem ke dveřím na konci chodby. „Myslela jsem si, že bych se mohla ubytovat v pracovně.“

Když mu to došlo, trhl sebou a přikývl. „Jistě, jistě.“

Teta a strýc pracovnu nikdy moc nepoužívali, protože oba měli práci v South Bendu: Luke jako účetní a Rebecca na částečný úvazek v muzeu umění. V prvních patnácti letech jejich manželství byla místnost vesele žlutá a v rohu zůstávala stát věčně prázdná postýlka. Když pak bylo Rebecce čtyřicet a přestala doufat, vymalovala stěny na šedo. Koupili psací stůl a futon, a pokud bylo Margot známo, místnost využíval pouze strýc, který si občas před spaním rád zahrál na počítači solitér.

Když teď Margot pokojík uviděla, zabolelo ji u srdce. Bylo zřejmé, že strýc ve světlých chvilkách začal místnost chystat na její návštěvu, ale jak se zdálo, většinou toho vždy v půlce nechal. Futon byl vytažený a přes tři rohy bylo natažené prostěradlo. Na podlaze vedle něj ležely dva nepovlečené polštáře. Musela se porozhlédnout po přikrývce a povlacích.

„Tohle je perfektní. Díky, strýčku Lukeu.“ Pak zaváhala. „Víš, jedu rovnou z kanceláře, takže mám hrozný hlad. Už jsi jedl?“

Poté, co provedla inventuru strýcovy ledničky – obsahovala většinou dresinky a dochucovadla, vesměs prošlé –, zajela pro pizzu do jediné pizzerie ve Wakaruse a pak se posadili ke kuchyňskému stolu se sklenicemi vody z kohoutku a dílky pizzy na papírových utěrkách místo talířů, protože žádné čisté nádobí už nezbylo. Při vzájemných telefonátech během posledních měsíců Margot zjistila, že se jí nejlépe konverzuje, když hovoří pouze ona, a tak mezi sousty mluvila a stýskalo se jí po dnech, ne tak dávných, kdy si se strýcem dokázali povídat celé hodiny – stačilo, aby byli spolu v jedné místnosti.

„Ještě jednou děkuji, že jsi mě u sebe nechal,“ řekla Margot a kradmo pohlédla Lukeovi do tváře. Ve skutečnosti chtěla říct: Víš, proč jsem tady? Vybavuješ si svou diagnózu? Jak se s tím vším vyrovnáváš? Ale kdykoli nadhodila něco, co souviselo s jeho nemocí, nasadil Luke tvrdý tón. Margot chápala, co je příčinou: strýc přicházel o rozum v tragicky mladém věku padesáti let a byl z toho vyděšený. A tak se tomu tématu vyhýbala. Když se rozhodla, že se k němu nastěhuje, řekla mu, že potřebuje změnu a chce mu být blíž. Jako zdánlivě dobrou záminku k přestěhování uvedla, že teď má „v zaměstnání více volnosti“, což si vymyslela.

„Samozřejmě,“ přitakal Luke s pohledem upřeným na pizzu. „Víš, že jsi kdykoli vítána.“

„A nezapomeň, že ti ráda pomůžu, takže kdybys něco potřeboval…“

Luke se usmál, ale bylo to trochu nucené. „Díky, děvče.“

Margot otevírala ústa, aby ještě něco řekla, ale on už změnil téma. „Poslyš, jak se daří Adamovi? A co máma?“

Margot potlačila povzdech. Právě přeskakovali z jednoho ožehavého tématu na jiné a ona se neuměla dobře pohybovat ani v jednom. Ještě před půl rokem by ani na okamžik neváhala říct strýci pravdu – ať už o jeho bratrovi, nebo o čemkoli jiném. Ale jeho diagnóza ho činila zranitelným a ona už stihla vypozorovat, že zranitelnost může vést ke změnám nálad a výbuchům. Zatím se to stalo jen párkrát, když si telefonovali, ale představa, že by se Luke přestal ovládat, ji děsila. „Adam je…“

„Pořád stejný vzteklý opilec, co se odmítá léčit?“

Překvapená Margot vyprskla smíchy.

„Ale no tak, děvče, možná pomalu blbnu, ale na něco takového se nedá zapomenout,“ dodal a ona se rozesmála ještě víc.

Ne že by jí připadalo něco legračního na tom, že její otec má raději whisky než svého jediného bratra i jedinou dceru, ale tohle byl zase starý strýček Luke, po jakém se jí stýskalo. Jediný člověk ve městě plném falešných lidí, který vždycky mluvil pravdu. Člověk, jenž Margot cítila, že ji chápe, aniž by se o to musela snažit. Člověk, jehož smysl pro humor byl úplně stejný jako její a který ji jednou rozesmál tak, že jí z nosu vytryskla sodovka, jíž se právě napila. Navíc to, že jí táta neprojevoval žádnou náklonnost, a máma vlastně taky ne, nebylo pro Margot ničím novým. Domov, v němž vyrůstala, byl plný křiku a hádek přerušovaných řinkotem sklenic tříštících se o stěny. Proto si byla tak blízká s Lukem. Každý den po škole chodila raději ke strýčkovi než domů. O víkendech u něj přespávala. Přestěhovala by se k němu a k Rebecce nadobro, mnohokrát jí to nabízeli, ale její máma se bála, co by tomu řekli lidi.

Podobně reagovala i před několika týdny, když jí Margot oznámila, že se stěhuje zpátky do Wakarusy. „Co řekneš lidem, až se tě zeptají, proč ses vrátila?“ zhrozila se máma.

„Jak to myslíš? Povím jim pravdu, že jsem se nastěhovala k Lukeovi, abych mu pomáhala.“

„Do toho nikomu nic není, Margot. A tvůj táta navíc říká, že to s ním nemůže být tak zlé. Luke je mladší než on.“

„Jak to ksakru táta může vědět? Kdy spolu naposledy mluvili? V roce 2010?“

„Jestli tě to vážně tolik trápí, tak mu jednoduše najmi nějakou ošetřovatelku nebo podobnou osobu. Přece se nebudeš vracet do toho truchlivého hnízda, kde se stala ta hrozná věc.“

Margot odtáhla telefon od ucha a nevěřícně se zadívala na displej. „Ošetřovatelku? Z čeho ji zaplatím?“

„Můj bože, Margot! Někdy jsi tak přízemní!“ Hlas jí přešel do sípání, jako by celá ta záležitost byla pod její úroveň. „Máš dobrou práci. Jsem si jistá, že něco vymyslíš.“

Teď to Margot Lukeovi shrnula: „A máma je stejná jako vždycky. Žije ve svých bludech.“

Luke si odfrkl. „Jakými bludy trpí Bethany tentokrát?“

„Evidentně si myslí, že když píšu do novin, musím být milionář.“

„Počkej, copak ty nejsi milionář?“

Margot se ušklíbla.

„A vůbec, jak ti to v novinách jde?“

Margot sklopila zrak. „Jo, je to dobrý.“ Nesnášela, když před strýcem musela něco tajit, ale nesnesla ani pomyšlení, že by v něm vzbudila pocit viny kvůli něčemu, co nemohl ovlivnit. Nedokázala mu říct, že už půl roku práci odbývá, protože je myšlenkami u něj ve Wakaruse místo v redakci v Indianapolisu. Nedokázala mu říct, jak neochotně jí šéfredaktor umožnil pracovat z domu. „Opravdu,“ dodala, tentokrát o něco veseleji, „daří se mi báječně.“

Když ale vzhlédla, zjistila, že strýc na ni kouká trochu zvláštně. Oči mu těkaly z kousku pizzy v ruce na její obličej a na čele mu vyvstala ostrá vráska. „Rebecco?“

Margot polkla. „To jsem já, strýčku. Tvoje neteř Margot.“

Chvíli mrkal, ale pak se mu tvář vyjasnila a roztáhla do úsměvu. „Děvče! Jsem tak rád, že jsi tady.“

„Jo,“ přikývla, „já taky.“

Když šel Luke večer spát, pustila se Margot do nádobí, dokud neuvolnila aspoň jednu stranu dřezu, pak si sedla ke kuchyňskému stolu a začala sepisovat seznam. Potřebovala si dát vyrobit kopii Lukeova klíče od domu a udělat pořádek v jeho lécích. Potřebovala uklidit kuchyň i obývací pokoj a doplnit zásoby toaletního papíru a papírových utěrek, protože obojí už téměř došlo. Někde se dočetla, že kdyby různé věci polepila štítky, například kdyby na kuchyňské skříňky napsala, co je uvnitř, pomohlo by mu to s orientací v domě, když ho zradí paměť, a rozhodla se, že to taky udělá. Kvůli tomu, kolik času jí zabralo stěhování do Wakarusy, se asi o týden zpozdila s prací a potřebovala vychrlit pár článků, které nebudou úplně na draka. A tak na seznam připsala: dělej svou práci. Nakonec si poznamenala, že má zavolat podnájemníkovi, který bude teď bydlet v jejím bytě v Indianapolisu. Když spolu telefonovali naposled, mluvil tak neurčitě, až ji to znepokojilo; potřebovala, aby se už nastěhoval a poslal jí první platbu. Jinak bude ona dlužit celý měsíční nájem za byt, v němž už nebydlí. Už jen samotný pohled na seznam ji unavil, ale zítra bude mít na všechno víc času.

Jenže druhý den už bylo město plné toho, co se stalo – zpráva o události se Wakarusou prohnala jako bouřkový mrak –, a bylo těžké dělat aspoň něco.

Toho, že něco není v pořádku, si Margot poprvé všimla nazítří ráno v lékárně. Před pár minutami opustila Lukea sedícího s hrnkem kávy v ruce nad knížkou křížovek, které mu přivezla z Indianapolisu, protože si přečetla, že mu pomohou udržovat duševní kondici. Její příchod ohlásil zvonek nade dveřmi lékárny, takže i když v tu chvíli za pultem nikdo nestál, předpokládala, že se lékárník brzy objeví. Stála u pultu a nepřítomně přejížděla prsty po vystavených balíčcích s kapkami proti kašli. Zezadu k ní doléhaly nezřetelné zvuky z televize.

„Promiňte?“ zavolala, když se ani po minutě nikdo neukázal. „Haló!“ Čekala. Stále se nic nedělo. „Ha-lóóó!“

Konečně zaslechla vzadu pohyb a vzápětí se v jedné z uliček mezi regály objevil muž. „Ach!“ vyhrkl a hmátl po brýlích, které mu visely na řetízku na krku. Usadil si je na kořen nosu, zamžoural a pospíchal k ní. „Omlouvám se. To víte, zabral jsem se do zpráv. To je hrozné, co se stalo, že?“ Ale než stačila Margot odpovědět, trhl hlavou, jako by ji ve skutečnosti spatřil až teď. „Nestává se často, abych tu viděl neznámou tvář.“

Margot se usmála. „Přišla jsem vyzvednout nějaké léky pro svého strýce.“ Přetočila si batoh na prsa, aby mohla z kapsy vytáhnout dvě oranžové lahvičky. Když se předtím probírala změtí lékovek, které Luke nashromáždil, ke své úlevě zjistila, že většina z nich obsahuje stejný lék; lišil se jen měsíc na etiketě. Všechny je uspořádala podle tří aktuálních receptů, přičemž dva medikamenty potřebovaly doplnit. V jednom případě šlo zřejmě o statin, v dalším o přípravek na krevní tlak a třetí reguloval hladinu krevního cukru.

„Kdo je váš strýc?“ zeptal se lékárník.

Margot položila obě lahvičky na pult. „Luke Davies.“

Muž měl rázem obočí někde uprostřed čela. „Vy jste neteř Lukea a Rebeccy? Tak to musíte být Margot.“

Tvářil se spíš zvědavě než přátelsky, ale Margot ho přesto obdařila úsměvem. „Ano, to jsem já.“

„Je mi strašně líto vaší tety, drahá. Rakovina postupovala tak rychle. A panebože, vaše rodiče jsem neviděl celou věčnost. Ale jsou to hodní lidé, moc hodní. Jak se jim daří?“

Úsměv jí poněkud ztuhl, ale jen trochu. Věděla, že to přijde, už od chvíle, kdy se rozhodla vrátit. Ten nejistý pohled, když přišla řeč na Lukea a Rebeccu, a úlisný při zmínce o její mámě a tátovi. Její rodiče byli dokonalými občany Wakarusy až do chvíle, kdy se odstěhovali, údajně kvůli tátově skvělé nové práci v Cincinnati. Ve skutečnosti odešli proto, aby mohl jít na odvykací kúru, která nejenže nezafungovala, ale učinila z něj ještě ublíženější a protivnější bytost, než jakou byl předtím.

„Mají se skvěle,“ přikývla. „Myslíte, že byste mi mohl pomoct s těmi léky na předpis? O statinu už jsem slyšela, jen nevím – je na srdce, nebo na cholesterol?“

Čekala celou věčnost, než ten člověk vyplnil dva jednoduché recepty. Když se zase vynořil, vypadal rozrušeně a znepokojeně, a zatímco jí svorkami sešíval malý bílý sáček, nepřítomně se mračil. Na odchodu minula ve dveřích ženu s telefonem pevně přitisknutým k uchu. Paní byla tak zabraná do hovoru, že Margot zřejmě vůbec nevnímala. Ale těsně předtím než se za ní zavřely dveře, Margot zaslechla, jak říká: „Já vím. Povídala jsem ti to. Jacobsovi jsou nevinní.“

Margot prudce otočila hlavu, změřila si ženu přes sklo a zamračila se. Možná se přeslechla a to jméno jí nejspíš vytanulo na mysli jen proto, že se sem po takové době vrátila. Bylo nemožné ocitnout se ve Wakaruse a nemyslet na rodinu Jacobsových. Navíc ta paní jistě hovořila o nějaké čerstvé záležitosti a příběh Jacobsových se odehrál před dvěma desetiletími. Přesto měla Margot nutkání projít dveřmi zpátky a zeptat se té osoby, o čem mluví. Odradila ji představa, že by se dobrovolně vydala všanc zdejší továrně na drby. Raději si vše vyhledá v mobilu.

Ale pátrání na Googlu v autě nepřineslo žádné nové výsledky, a tak to pustila z hlavy. Už tak toho měla k přemýšlení až moc.

Zbytek dne uběhl ve zmateném úklidu. Umyla nádobí, vydrhla kuchyňskou linku a naplnila pytel na odpadky plechovkami od limonád, použitými papírovými utěrkami a krabicemi od jídla. Když se šel strýc odpoledne projít a ona vstoupila do jeho ložnice, musela si rukou zakrýt nos a ústa. Ložní prádlo kysele čpělo nahromaděným lidským pachem, potem a močí. Ani se neobtěžovala je prát, prostě ložní prádlo vyhodila a ve Walmartu v nedalekém městě Elkhart koupila nové.

Ve skutečnosti byla tak roztěkaná, že incident v lékárně dočista pustila z hlavy, dokud toho večera nezavítala do gril baru Shorty’s, aby pro sebe a Lukea obstarala večeři. Jednou bude muset strýce přeorientovat na jinou stravu, než je pizza a hamburgery, ale do obchodu s potravinami se ještě nedostala, takže prozatím musela vzít zavděk jídlem vyzvednutým v restauraci.

Podnik praskal ve švech, stoly byly plně obsazené a hlavy skloněné v živém rozhovoru. Televize v rohu byla naladěna na zpravodajskou stanici, ale halas v místnosti přehlušoval vše, co dva hlasatelé na obrazovce říkali. Margot přistoupila k baru obleženému zákazníky a snažila se upoutat pohled barmanky. Ta se však soustředila na muže stojícího naproti ní, ruce měla založené na prsou a s vykulenýma očima přikyvovala, zatímco ten člověk mluvil a divoce přitom gestikuloval lahví piva. Margot slyšela, jak říká: „… přesně tohle jsem si celou dobu myslel!“

Zamávala na barmanku. „Promiňte…“

Žena za barem otočila hlavu a podívala se na ni. „Podrž myšlenku, Larry,“ řekla muži a zamířila k Margot. „Co si dáte, zlato?“ zeptala se. Vypadala na padesát, ale Margot tušila, že to spíš bude sešlá čtyřicátnice. Její pleť připomínala obnošenou vydělanou kůži a vlasy měla jako slámu.

„Jdu si vyzvednout objednané jídlo…“

„Do prdele!“ vyhrkla barmanka tak prudce, až Margot nadskočila. „Objednávka pro Margot! Ty jsi Margot Daviesová.“ Margot periferním zrakem zahlédla, jak se spousta hlav otáčí jejím směrem. Přinutila se k úsměvu. Lékárník jednal rychle. Od chvíle, kdy mu řekla, kdo je, neuplynulo ani sedm hodin.

„Ahoj.“

„Jak se mají vaši? Páni, Adama a Bethany jsem neviděla už celou věčnost!“ Barmanka dramaticky protáhla obličej. „Stýská se mi po nich. Vyřídíš jim pozdravy od Lindy?“

Margot přikývla. „Jistě. Ano, samozřejmě.“

„Panebože!“ vykřikla znovu Linda a pak jí hlas o oktávu poklesl. „Přijela jsi sem kvůli tomuhle?“

„Hm.“ Margot zavrtěla hlavou. „Kvůli čemu jako?“

„No kvůli reportáži, samozřejmě. Jsi přece novinářka, ne?“

„Jsem…“ Margot byla tak rozhozená z toho, kolik toho o ní ta cizí ženská ví, že skoro nedokázala sledovat rozhovor. „Jaké reportáži? O co jde?“

Lindino obočí vystřelilo vzhůru. „Chceš říct, že nic nevíš?“ Otočila se kolem své osy, něco hledala a nakonec jí pohled padl na dálkové ovládání ležící vedle otevřené sklenice třešní maraschino. Popadla je a namířila na televizor. Lišta hlasitosti na obrazovce se prodloužila.

„… o události, k níž nyní došlo v Nappanee v Indianě,“ říkal právě hlasatel. Při zvuku toho jména bodlo Margot u srdce. Nappanee bylo od Wakarusy, co by kamenem dohodil. Kdyby teď nasedla do auta, bude tam za necelých patnáct minut. „Dnes brzy ráno,“ pokračoval hlasatel, „nahlásili rodiče pětileté Natalie Clarkové, že dcerku pohřešují. Podle její matky Samanthy Clarkové dívka zmizela z přeplněného dětského hřiště. Paní Clarková právě krmila nejmladší dítě, kojence, a když vzhlédla, aby se podívala po Natalii a synovi, holčička nebyla nikde k nalezení.“

Na obrazovce se objevila fotografie pohřešované – zubaté dívky s rozcuchanou hnědou čupřinou – a náhle všechno zapadlo na své místo: lékárníkův znepokojený výraz, to, co ta žena říkala do telefonu, i její zmínka o rodině Jacobsových. Margot se přece jen nepřeslechla. A už věděla, co se Linda chystá říct, ještě než se k ní barmanka otočila a otevřela ústa.

„Už je to tu zas. Případ January Jacobsové. Její vrah se vrátil.“

3

Krissy, 1994

Krissy hleděla s nechápavým výrazem na tvář Robbyho O’Neila. Jeho rysy jí plavaly před očima: malá tmavá očka, brunátné tváře, lesklé rty. Ten člověk, kterého znala celý život, jí najednou připadal úplně cizí. Ještě víc ji však mátlo, proč Robby O’Neil vůbec stojí před jejich dveřmi.

Od chvíle, kdy Krissy sešla dolů, všimla si slov načmáraných na zdi a svým výkřikem vzbudila Billyho, uplynulo pouhých dvacet minut. On i Jace seběhli ze schodů vyděšení tím jekotem. Kdo nepřiběhl, byla January, Jaceovo dvojče.

Ta malá svině už není – to byla slova, která se Krissy promítla v hlavě, když s Billym horečně hledali svou šestiletou dceru. Protože ji nikde nenašli, zavolali na tísňovou linku. Takže jim u dveří měla klepat policie, ne jejich starý kamarád ze střední školy. Robbyho přítomnost tady, o půl šesté, navíc v toto podivné, bolestné ráno, vrhala na všechnu tu hrůzu zvláštní, surrealistické světlo. Krissy, jež s Robbym O’Neilem chodila do stejné třídy od školky až po střední školu, sledovala, jak v hodinách společenských věd zápolí s prezentacemi na téma aktuálních událostí, a poslouchala, jak se její kamarádka Martha rozplývá nad tím, jaký je to nepraktický snílek.

Jace po matčině boku schoval obličej do záhybů jejího županu a Krissy mu položila ruku na rameno. Pak ji zase odtáhla. Než ji napadlo, co má Robbymu říct, přistoupil k ní zezadu Billy. „Ahoj, Robby,“ pozdravil a natáhl se skrz dveře, aby mu podal ruku. „Díky, že jsi přišel.“

V tu chvíli Krissy přelétla očima Robbyho uniformu a došlo jí, že Robby je přece u policie. Jistě, někde v temných zákoutích mozku si to uvědomovala – byl ve Wakaruse policistou už léta –, ale připadalo jí jako ironie osudu, že ve chvíli, kdy se jí ztratí jediná dcera a ona se obrátí na strážce zákona, dopadne to takhle a dostaví se Robby O’Neil, tvůrce nejmizernějších školních prezentací.

„Vůbec nemusíš děkovat,“ ujistil Robby jejího manžela s výrazem přehnané účasti, jako by byl přesvědčen, že dělají zbytečnou paniku, ale zároveň se snažil předstírat, že jim nepomáhá jen ze starého přátelství.

Vehnalo jí to krev do tváří. Stála přece vedle Billyho, když operátorovi tísňové linky sděloval, že se někdo vloupal k nim domů a unesl jejich dceru.

„Hele, co kdybys šel dál?“ vyzval Billy Robbyho. „Kris?“ dodal a podíval se na ni. „Mohla bys kousek ustoupit, aby Robby mohl vejít?“

Krissy pocítila vůči svému manželovi záchvěv vzteku. Proč předstírá, že je klidný jako želva? Jejich dcera, jejich January zmizela, a jemu jde jen o to, aby se u nich cizí člověk cítil vítaný? V hloubi duše jí však bylo jasné, že to Billy nedělá proto, že by byl tak klidný, ale protože je to až do morku kostí člověk, který chce každému vyhovět. Věděla, že právě tak jako ona ani Billy není vzorem kliďase. Když toho rána seběhl ze schodů a spatřil slova nastříkaná na zdi, zastavil se tak prudce, jako by narazil na nějakou neviditelnou překážku. Ve tváři měl vytřeštěný výraz plný úděsu a hrůzy a vrhl na Krissy zkoumavý pohled. Když pak telefonoval na policii, třásl se po celém těle.

Teď je Billy vedl dveřmi do kuchyně, Robby ho následoval a vzadu kráčela Krissy s Jacem, který se jí držel za župan.

„Takže vy nemůžete najít January?“ zeptal se Robby, stále týmž lehkým tónem. Krissy to lezlo na nervy.

„Unesli ji,“ řekla Krissy. „Někdo se sem vloupal.“

Robby po ní vrhl přes rameno pátravý pohled. Tvářil se překvapeně, ale také zmateně, jako by nevěřil, že to Krissy myslí vážně. Tady ve Wakaruse se přece nikdy nic opravdu zlého nestalo. Pak si změřil chlapce. „Ale Jace je v pořádku, ne?“

Šlo o naprosto nevinnou otázku, ale Krissy se při ní zatajil dech. Zatímco čekali dlouhé a mučivé minuty, než přijede policie, nevěděla, co má s Jacem dělat. Napadlo ji předstírat, že se nic neděje, a uložit ho zpátky do postele, ale při té představě jí naskočila husí kůže. Její dcera zmizela a ona se teď bála nechat syna bez dozoru. Vyzařovala z něj sršící energie podobná silovému poli. Co si asi myslel, že se tu odehrává?

Krissy pohlédla Robbymu do očí. „Jace je v pořádku.“

Prošli dveřmi do kuchyně a Krissy přesně poznala, ve kterém okamžiku si Robby všiml těch slov na stěně a uvědomil si, že situaci podcenil. Stejně jako předtím Billymu, i jemu se rozšířily oči a poklesla mu čelist. Krissy sklonila hlavu: nemohla se na to dívat. Už věděla, co by spatřila. Rychle pohlédla na Jace a viděla, že má oči pevně zavřené a obličej napůl ukrytý v jejím županu.

Robby si odkašlal. „Myslím, že by o tom měl vědět můj nadřízený,“ řekl, vytáhl z pouzdra na opasku vysílačku, udělal pár kroků stranou a začal do ní mluvit. Hlas měl zastřený a hovořil naléhavě. Když se otočil zpátky, věnoval Billymu a Krissy vážný pohled, na který celou dobu čekala. „Můj šéf Barker tu bude co nevidět.“ Ztěžka polkl a ohryzek mu poskočil. „Mezitím se zeptám – prohledali jste celý dům?“

Krissy se chtělo řvát. Myslel si snad o nich, že jsou pitomci? Ale než stačila odpovědět, promluvil Billy: „To byla první věc, kterou jsme udělali.“

Robby přikývl. „Dobrá, dobrá. Ehm. Pojďme ho prohlédnout ještě jednou společně, ano? Je možné, že jste si něčeho nevšimli, vzhledem k tomu, jak jste…“ zaváhal a hledal to správné slovo, „… rozrušení.“

Billy vrhl na Krissy kradmý pohled a ona pokrčila rameny. „Proč ne.“ Věděla, že January v domě není – určitě to nebylo tak, že by dcera brala příliš vážně hru na schovávanou a Krissy s Billym by ji jednoduše přehlédli –, ale expertem na pátrání tu byl Robby. Nehodlala mu odporovat.

Všichni čtyři i s Jacem, který se stále nehnul od Krissy, začali pomalu procházet přízemím a zastavovali se v každé místnosti, aby Robby mohl otevřít skříně a ohmatat polštáře, jako by se jejich šestiletá dcerka mohla za některý z nich schovat. V jednom kuse se ptal, jestli se z domu něco neztratilo, a Billy s Krissy odpovídali záporně. Když se ocitli znovu v kuchyni, odkud vedly schody do patra, dal Robby ruce v bok a pokynul bradou směrem ke schodišti. „Nevadilo by vám, kdybych…“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Billy bez zaváhání.

Robby šel první a při každém kroku se pevně chytil zábradlí. Billy ho následoval, poslední šla Krissy a pevně držela Jace za ruku. Nahoře Robby pokračoval v pátrání a otevíral všechny dveře a skříňky s takovou vervou, až Krissy pojala podezření, že si v duchu vysnil odvážnou záchranářskou scénu a teď ji hodlá sehrát. Otevře dveře prádelníku a sám věří tomu, že najde January schoulenou do klubíčka, vyděšenou a ztracenou ve vlastním domě – on bude vypadat jako hrdina bez bázně a hany, ona jako oběť lapálie, z jaké se člověk zotaví po pár soustech kuřecí polévky a teplé koupeli, a Krissy s Billym jako hloupí, přehánějící rodiče. Krissy se nafoukla samým rozhořčením.

Když však došli k dětským pokojům, které se nacházely naproti sobě, rozbušilo se jí srdce tak prudce, že přehlušilo všechny ostatní emoce. Stála mezi oběma dveřmi a nedokázala nahlédnout ani do jedněch. V těch pokojích měly být její děti, jenže nebyly.

Když Robby dokončil prohlídku pod postelemi a odhrnul přikrývky, vrátili se po schodech dolů. Teď už zbýval jen suterén.

„Tady je…,“ začal Billy a ukázal na dveře do sklepa, ale hlas se mu zadrhl. Krissy k němu vzhlédla. „Tady je to místo, kudy si myslíme, že se někdo vloupal dovnitř. Je tam rozbité okno. Uvidíš sám.“

Robby přikývl, vzal za mosaznou kliku a otevřel dveře dokořán. Billy ho následoval dolů, jen Krissy zaváhala. Tahat s sebou Jace po domě byla jedna věc, ale pomyšlení, že by se měl ocitnout dole, bylo víc, než dokázala unést. Nepřipadalo jí bezpečné brát ho do suterénu. A tak ho odvedla za ruku ke kuchyňskému stolu a posadila ho na jednu z dřevěných židlí. Nejradši by ho nenechávala ani tady, ale srdce se jí rozbušilo při představě, že by tam Robby a Billy sestoupili bez ní. Musela vidět všechno, co uvidí oni. Ano, už tam spolu s manželem pátrali, ale co když něco přehlédla?

„Jaci,“ oslovila ho a byla naštvaná sama na sebe, že se jí při tom zachvěl hlas. Vzala ho kolem ramen. „Maminka by ráda, abys tady seděl a ani na chvilku se odtud nehnul, rozumíš? Chci, abys zavřel oči a počítal do sta, dokud se nevrátím.“

Jace se na ni podíval tím podivně vážným způsobem, jak to občas dělával; byl to pohled, díky němuž vypadal mnohem starší než na šest let. Pomalu přikývl.

„Zůstaň tady.“

Holá žárovka na stropě sklepa byla rozsvícená a zalévala místnost chabou mihotavou září. Krissy se rozhlédla po prostoru přeplněném neoznačenými krabicemi s nejrůznějšími věcmi: vánočními ozdobami, oblečením, z něhož už děti vyrostly, a hračkami, které odložily, i účty a fakturami souvisejícími s provozem farmy. Pak tam stál starý gauč s kostkovaným potahem a kolem se povalovalo pár hraček: malá trampolína nebo plastový kolík na házení kroužků s řadou navlečených tlustých obručí nejrůznějších barev. Robby držel Jaceovu magickou tabulku, zamyšleně jí otáčel v rukou a oči měl upřené na střepy skla na podlaze. Jedno ze tří malých vodorovných oken, to nejbližší spodní části schodiště, bylo rozbité.

Teď když ji nehřála Jaceova blízkost, začala být Krissy zima a zkřížila si ruce na prsou. V koutku mysli si uvědomila, že v Indianě je léto a že ten chlad nemůže být skutečný.

„No jo,“ podotkl Robby, „opravdu se zdá, že sem někdo mohl proniknout tudy.“ Prstem se dotknul jednoho ze střepů a Krissy překvapením vykulila oči. Dokonce i ona, matka v domácnosti, věděla, že na střepy na místě činu se nesahá.

Zhlédla dost dílů seriálu Zákon a pořádek, aby jí to bylo jasné.

„Mami?“

Ve velkém suterénním prostoru se ten tichý a jemný hlásek rozlehl tak, že Krissy vyskočila. Otočila se se srdcem až v krku a zjistila, že Jace stojí uprostřed schodiště a třeští na ni oči.

„Ježíši!“ Krissy si přitiskla ruku na hruď. Ačkoli si to styděla přiznat, v tu chvíli Jaceovi v hloubi duše zazlívala, že je to on, a ne jeho dvojče. „Jaci, vyděsil jsi mě! Co se děje? Říkala jsem ti, abys zůstal tam, kde jsi.“

Chlapcovy kulaté oči se začaly plnit slzami a v ní se vzedmul pocit viny. „Bojím se,“ hlesl Jace a jeho hlas připomínal cinkání zvonku. „Bojím se těch pánů tam nahoře.“

Robbyho nadřízený, seržant Barker, při zmínce o pohřešovaném dítěti zřejmě zavolal státní policii, protože než se Billy, Robby a Krissy, která pevně svírala Jaceovu ruku, vrátili do kuchyně, prošel jejich dům proměnou. Kam až Krissy dohlédla, všechny místnosti se hemžily muži v uniformách a kuchyňským oknem spatřila, jak jeden z nich širokým obloukem obchází dům a rukama odvíjí silnou roli žluté výstražné pásky. Dokonce i vzduch byl náhle jiný: visel v něm napjatý a třaskavý náboj.

Zničehonic se přímo před ní zjevili dva lidé, jako by se tam jednoduše zhmotnili. Jeden z nich byl muž s účesem žáka soukromé školy: dokonale uhlazené vlasy měl rozdělené úhlednou pěšinkou jako podle pravítka. Rukávy košile se mu napínaly na svalnatých pažích. A měl neuvěřitelně modré oči. Vedle něj stála žena střední postavy s řídkými, jako chmýří jemnými hnědými vlasy staženými do ohonu. Muži mohlo být kolem čtyřiceti, žena byla o deset nebo patnáct let mladší. Byli to jediní dva lidé, kteří na sobě neměli uniformy, a přesto, nebo možná právě proto, měla Krissy dojem, že jsou to oni, kdo tu velí. Z muže vyzařovala silná autorita, jako by si ji ráno nanesl na kůži spolu s kolínskou.

„Jsem vyšetřovatel Max Townsend,“ řekl a podal ruku Krissy a pak i Billymu, kteří se také představili. „Tohle je moje kolegyně, vyšetřovatelka Rhonda Lacksová. Dozvěděli jsme se, že pohřešujete svoji dcerku January. Je to tak?“

Vyšetřovatel Townsend mluvil rychle a věcně a Krissy se přistihla, že na něj němě zírá. Billy vedle ní si odkašlal. „Ano, je to tak,“ přisvědčil.

„Víme, čím si teď procházíte, a nesmírně s vámi cítíme,“ pokračoval vyšetřovatel. „Jsme od policie státu Indiana a přebíráme to tady, ano? Chci vás ujistit, že uděláme všechno, co bude v našich silách, aby se vaše dcera vrátila v pořádku domů. S vyšetřovatelkou Lacksovou máme v těchto věcech docela dobré výsledky.“ Odmlčel se a pevně pohlédl Krissy i Billymu do očí. Jestli měl v úmyslu je uklidnit, moc se mu to nepovedlo. „Začneme tím hlavním. Budeme potřebovat popis toho, co měla January večer na sobě, když šla spát. Dále vás poprosím, abyste se mnou zašli k ní do pokoje a pořádně se rozhlédli, jestli tam něco nechybí nebo zda něco není jinde, než má být. Aby naši lidé věděli, po čem pátrat. Šlo by to? A když už tam budeme, vzali bychom si něco, co jí patřilo – nejlépe nějaký nepraný kus šatstva pro naše pátrací psy.“

Nasadil formální úsměv a Krissy si sáhla prstem na spánek. Chtěla se chytit jeho slov, každé z nich řádně prověřit a pochopit, co znamená, ale všechna se jen míhala kolem ní jako rozmazané šmouhy. Měla pocit, že všechno náhle ubíhá příliš rychle, jako by se ocitla ve filmu, který někdo zrychleně přetáčí dopředu.

„Mezitím bych navrhl,“ pokračoval policista Townsend, „abychom odtud odvedli bratra. Tohle je policistka Patricia Jonesová.“ Ukázal na uniformovanou ženu, která se také zázračně objevila odnikud, vysokou a mohutnou ve všech směrech: měla velké ruce, velká prsa, dokonce i uši měla velké. „Zůstane s bratrem v jednom z našich aut, ano? Ať se dostane tady odtud.“

Krissy zamrkala. Hezkou chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že když vyšetřovatel Townsend říká bratr, myslí tím Jace. „Ale,“ namítla, „já bych dala přednost tomu, kdyby zůstal u mne. On… nechápe, co se děje. Nechci, aby se bál ještě víc, než se bojí teď.“

Chápavý úsměv, který přelétl vyšetřovateli Townsendovi po tváři, byl tak letmý, že si Krissy nebyla jistá, zda ho opravdu zahlédla. „Já vám rozumím. Ale budeme teď po vás a po taťkovi chtít hodně věcí a já potřebuji, abyste se soustředili, ano? Policistka Jonesová má doma tři malé děti. Váš syn bude ve velmi dobrých rukou.“

Velká žena se sklonila k Jaceově tváři. „Ahoj, Jaci,“ oslovila jej a Krissy přemýšlela, odkud zná synovo jméno. Řekla jim to snad ona sama? „Já jsem Patricia. Nedal by sis limonádu? A myslím, že vím, kde sehnat nějaké sušenky.“

Teď už Jace přikývl, ta velká paní vzala jeho dlaň z Krissyiny a odváděla ho pryč. Krissy se dívala za synem, a jak se jeho drobné tělo vzdalovalo, pocítila tak náhlý a silný záchvěv strachu, že ji div nerozerval.

„Tak tedy,“ ujal se slova znovu Townsend, „když jsem předtím vcházel, všiml jsem si u vchodu pěkného posezení.“ Otočil se na svou kolegyni. „Vyšetřovatelko Lacksová, navrhuji, abyste tam odvedla pana a paní Jacobsovy a já se k vám za chvíli připojím. Pak se můžeme všichni čtyři společně vydat do dívčina pokoje.“

Vyšetřovatel Townsend úsečně kývl a Krissy pochopila, že jsou i s Billym propuštěni. Když se otočila na svého manžela, aby ho následovala z místnosti, všimla si, že Robby stále stojí za nimi. Ve zmatku způsobeném příchodem vyšetřovatelů na něj úplně zapomněla. Vyšetřovatelka Rhonda Lacksová ji a Billyho odvedla k posezení u hlavního vchodu. Krissy ji následovala, ale stihla se ohlédnout právě včas, aby viděla, jak se vyšetřovatel Townsend mračí na jejich bývalého spolužáka ze střední školy.

„Vy jste strážník O’Neil, že?“ vyštěkl a jeho ostrý tón se hlasitě nesl chodbou. „Zřejmě bych vám měl pogratulovat, že se vám podařilo porušit všechny předpisy ohledně chování na místě činu. Takže teď budu chtít, abyste mi pověděl, čeho všeho jste se v tomhle domě dotkl.“

Pár minut nato už Krissy vedla oba vyšetřovatele a Billyho vzhůru po schodech do patra. Když však došla ke dveřím dceřina pokoje, zastavila se, jako by ji zadržely neviditelné ruce a bránily jí překročit práh. Teprve když uslyšela Townsendovo důrazné: „Až po vás,“ přinutila se práh překročit. Stála uprostřed pokoje, sledovala, jak policisté vstupují dovnitř, a neuniklo jí, že si přitom vyměňují sarkastické pohledy.

Rozhlédla se kolem a snažila se postřehnout, co dělají. Zrak jí padl na Januaryinu pohovku s prošívanou dekou barvy lila a baldachýnem z bílého gázu. Přesně takovou si Krissy jako malá vždycky přála, ale nikdy si o ni neřekla, protože si ji nemohli dovolit. Očima přelétla ke skříni přetékající baletními sukýnkami ve fialových a růžových odstínech, punčoškami visícími z polic jako chapadla, řadou malých tanečních botiček, růžových baletních piškotů vedle černých lakovaných střevíčků na step. Pohlédla na bílou nástěnku na protější stěně nad knihovnou: cikcak se po ní táhly růžové stužky a zdobily ji Januaryiny medaile, diplomy a fotky pořízené v průběhu let, většinou před tanečními vystoupeními nebo po nich. Nebylo těžké si domyslet, jak to vnímají policisté: tohle děvče mělo všechno, nač si vzpomnělo.

„Snažte se ničeho nedotýkat,“ vyzval je vyšetřovatel Townsend stojící ve dveřích, „ale mějte oči na stopkách. Zaznamenali jste, že něco není na svém místě nebo tady chybí?“

Krissy a Billy pomalu obešli pokoj, ale zdálo se nemožné poznat, jestli něco neleží jinde než předtím. Měla January včera všechny punčocháče úhledně složené? Nebyla sukýnka, která se teď nachází v prádelním koši, pověšená? A ten rámeček s fotkou na komodě: stál takhle kolmo? Podívala se na Billyho, který se jako zkamenělý opíral rukou o roh Januaryina prádelníku a zřejmě nedokázal udržet rovnováhu. Bylo mu teprve pětadvacet, ale Krissy napadlo, že s tmavými kruhy pod očima a předčasnými vráskami na čele vypadá o deset let starší.

„Já nevím,“ hlesl Billy po chvíli unaveně. „Nic nevidím.“

Také Krissy zavrtěla hlavou. „Já taky ne.“

Oba policisté přikývli, a jako by se domluvili, začali pomalu obcházet pokoj. Pátrali jiným způsobem než předtím Robby: dávali si pozor, aby se ničeho nedotkli, obratně se nakláněli nad postelí a zkoumali pokrývky, dřepli si, aby nahlédli do hlubin skříně. Když se setkali u nástěnky, vyšetřovatel Townsend se k ní nahnul s rukama za zády, takže měl nos jen několik centimetrů od jejího neuspořádaného povrchu.

„Docela dost medailí na šestiletou holku,“ poznamenal a hodil po Krissy pohled přes rameno.

„Bere to velmi poctivě. Chodí na hodiny prakticky od chvíle, co začala chodit.“

Townsend přikývl a vrátil se pohledem k tabuli.

„Roztomilé,“ ozvala se vyšetřovatelka Lacksová a ukázala na starou fotku January. Mohly jí na ní být tři roky a v noční košili a s rukama nad hlavou se snažila zhruba napodobit tak zvanou pátou pozici nohou. Pak policistku zaujala jiná fotografie, kterou Krissy neviděla, protože jí zacláněla ženina záda. „Páni, Townsende, koukni se na tuhle.“

Townsend se otočil a Krissy sledovala, jak jeho oči přistály na nějaké fotografii, na niž jej upozornila kolegyně. Pohledy obou se na kratičký okamžik setkaly a Krissy v nich zaregistrovala cosi, co ji znepokojilo: jako by náhle pochopili.

Vyšetřovatel Townsend se otočil k ní a Billymu. „Nevadí, když si tenhle snímek vezmeme? Budeme potřebovat pár jejích fotek z poslední doby.“

„Můžete si vzít cokoli, co potřebujete,“ ujistila jej Krissy napjatým hlasem. Cítila, že se v mysli vyšetřovatelů něco pohnulo, jen nevěděla co.

„Tahle nám zatím stačí, ale později vás poprosíme o nějaké další.“ Naklonil se a sundal fotografii z nástěnky. Pak se otočil a zvedl snímek tak, aby si ho ona i Billy mohli prohlédnout.

Krissy se sevřelo srdce. Teď už přesně věděla, co si vyšetřovatelé myslí. Na fotografii pózovala January před svým posledním tanečním vystoupením. Na sobě měla dvoudílný kostým s námořnickými motivy: bílou sukni lemovanou tmavomodrou stuhou a stříbrnými kamínky a s ní ladící živůtek s červenou mašlí uvázanou na hrudi. Na hlavě jí v šikmém úhlu seděl stylový klobouček. Kaštanové vlasy měla natočené a nalakované, oči jako od Disneyho, umělé řasy a modré oční stíny. Rty měla jasně rudé.

Krissy pálily tváře a nedokázala pohlédnout Townsendovi do očí.

„Bude to docela čerstvá fotka, ne?“ zeptal se, a přestože mluvil bezstarostně, Krissy vycítila posměšný podtón. Odsudek z něj přímo kapal.

„Ta besídka se konala před několika měsíci. Na fotce je jí šest. Takže ano.“

Townsend vrhl na fotografii ironický pohled. „Šest, jo?“ Lehce se uchechtl a střelil očima po vyšetřovatelce Lacksové. „A já bych tipoval, že šestnáct.“

Nevyslovené obvinění projelo Krissyiným tělem jako vystřelovací nůž: špatní rodiče. Nebo možná – protože všichni přece vědí, že mámy jsou vždy na vině o něco víc než tátové – špatná matka. V hlavě se jí vynořila křiklavě červená slova chaoticky načmáraná na kuchyňské stěně: MÁTE, CO JSTE CHTĚLI. A v tu chvíli Krissy pocítila, jak moc jsou pravdivá.

4

Margot, 2019

K vraždě January Jacobsové, která zviditelnila Margotino rodné město, došlo roku 1994 uprostřed horké červencové noci. Musel to být senzační případ, zvěst se šířila rychlostí blesku a zaujala Američany bez ohledu na bydliště, socioekonomické postavení nebo politickou příslušnost. Rodina Jacobsových se přes noc stala slavnou. Z January byl miláček Ameriky a její nepolapitelný vrah se stal nejhledanějším pachatelem v zemi. Případ byl však spletitý a měsíce ubíhaly, aniž by policie někoho zatkla. Nakonec vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě a z vraždy January Jacobsové se stala jedna z největších nevyřešených záhad Spojených států.

„Dobré ráno,“ pozdravila ho. „Jak se cítíš?“

„Já vím,“ přikývla Margot. „Je mi to moc líto.“

„Nazdar, Margot. Jak se daří strýčkovi?“

Table of Contents

1

2

3

4