Přeložila Petra Florianová

ADELAIDE

Text Copyright © 2023 by Genevieve Wheeler

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Petra Florianová, 2024

ISBN 978-80-249-5383-0

Obsah

Poznámka autorky

Prolog

Jaro

Jedna

Dva

Tři

Před

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Před

Devět

Deset

Léto

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Zima

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Během

Osmnáct

Devatenáct

Jaro

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Léto

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Potom

Dvacet sedm

Dvacet osm

Podzim–zima

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Jaro

Epilog

Poděkování

Užitečné odkazy

Pro mé rodiče, mé sestry

a mnoho žen, které při mně stály, když jsem byla rozbitá na kousky.

Poznámka autorky

Jedná se o fiktivní dílo. Stejně jako v mnoha jiných smyšlených příbězích, i tady jsem se v některých aspektech nechala inspirovat životními zkušenostmi. Všechny postavy, všechny dialogy a všechny události popsané v této knize jsou však zcela smyšlené. Žádné ztotožnění se skutečnými událostmi, organizacemi nebo osobami – živými či mrtvými – nebylo zamýšleno, a ani by nemělo být vyvozováno. Ale láska, zármutek, bolest, radost, pocity, pocity, pocity? Ty všechny jsou skutečné – i mimo stránky existují, žijí, dýchají. Doufám, že právě tyto kousky ti, čtenáři, budou připadat nejopravdovější. Pro mě totiž takové skutečně jsou.

Vyprávíme si příběhy, abychom přežili.

– Joan Didionová, Bílé album (The White Album)

Vím, že si mě ta malá drzá mrška zvaná láska najde, až budu připravená, ale teď je čas psát.

– Beck Dorey-Steinová, Z rohu oválu (From the Corner of the Oval)

Prolog

Když se dostanete na úplné dno, je nejparadoxnější právě to, že to nepoznáte, dokud tam nejste. Ten pocit, že padáte, je nekonečný, a čím hlouběji se ocitáte, tím víc si říkáte: Tohle už musí být ono, ne?

Zatímco Adelaide seděla v nemocničním pokoji v Chelsea a ospale odpovídala na otázky týkající se svého emocionálního stavu, historie mentálních diagnóz v rodině a přesného počtu prášků, které právě spolykala, nebyla si stále jistá, jestli je to ono. Úplné dno. Čekala, že se pod ní propadne podlaha nebo strop, že ji něco dalšího srazí ještě hlouběji. Tohle nemůže být ono, pomyslela si. Nikdy to tak nebylo. (Ačkoli tohle by se tomu prozatím blížilo nejvíc.)

Celeste seděla na židli po její levici a na klíně měla tašku z Tesca plnou dobrot. Asi před hodinou se s Adelaide setkala v nemocnici a objala ji způsobem, na který Adelaide nikdy nezapomene, opatrně a starostlivě zároveň. Nebývá běžné, že se člověk nechá přijmout do nemocnice kvůli myšlenkám na sebevraždu – zvlášť když recepční nedokáže zcela porozumět vašim tichým slovům (Já. Tr-pím. Se-be-vra-žed-ný-mi-sklo-ny. Mohla bych to radši napsat?) – a Adelaide byla nesmírně vděčná, že ji tam má. Při rozhovorech s nemocničním personálem jí Celeste pomáhala vyplňovat prázdná místa, nahlas i na papír, a bez okolků zapsala své telefonní číslo do kolonky „kontakt pro případ nouze“. Byla v režimu paní Celeste, vysvětlovala. Pečovala o Adelaide jako nějaká učitelka na základní škole, krmila ji preclíky a v čekárně ji hladila po vlasech.

Jsou vůbec možné návštěvy, když jste na úplném dně?

Ať už byla odpověď jakákoli, Adelaide se ulevilo, že má Celeste po svém boku, ale hned za touto úlevou se skrýval vír mnohem zlověstnějších emocí.

Byla si jistá, že se dostala na další úroveň dna, že našla novou temnotu. Srdce jí stále milostivě tlouklo, na jazyku ji štípala sůl z preclíků, přesto už nechtěla být naživu. Fyzicky držela Adelaide pohromadě – stehenní kost spojená s kolenním kloubem a tak dále a tak dále –, ale vnitřně, psychicky, byla změť roztříštěných, rozpojených kousků a nevěřila, že je schopná dát se znovu dohromady. Nechtěla zemřít, chtěla jen přestat existovat. Už nebýt. A ačkoli to bylo děsivé, smrt jí připadala jako jediná cesta jak toho dosáhnout. Stačila hrst prášků, doušek vody a byla by volná – její rozbité kousky by byly smeteny a přeneseny do jiné duchovní roviny.

Adelaide se toho rána neprobudila s myšlenkou, že bude její poslední. Latté, které si dopřála, bylo přinejlepším průměrné a nepamatovala si, že by snědla něco víc než rozmačkanou müsli tyčinku z Pret – ta byla na hony vzdálená od jižanské hostiny, o které vždycky žertovala, že bude jejím posledním jídlem (makaróny se sýrem, kukuřičný chléb, smažená zelená rajčata a sytý čokoládový dort, děkuji pěkně). Nenapsala žádný dopis, nesepsala závěť, neučinila žádné přípravy.

Na to že byl konec září, bylo slunce překvapivě jasné a hřejivé, mraky se mu zdvořile vyhýbaly. Adelaide si ten den mohla přispat a ve sprše si zazpívat písničky z muzikálů. V půl jedné si sedla do metra a zavolala mámě, která zrovna ve svém domě v Massachusetts sledovala The Today Show, aby jí popřála k narozeninám. Jistě, pořád se vzpamatovávala z rozchodu, ale na tom dni nebylo nic špatného. Nic, kvůli čemu by bylo nutné odstěhovat se ze země. Byl to Den stěhování! Začátek něčeho neotřelého! Nového! Vzrušujícího!

Jenže pomalu – a pak najednou jedním rychlým pohybem – tak, jak se rozplétá kdokoli a cokoli – začala ztrácet půdu pod nohama.

Vyzvedla si klíče od svého nového jednopokojového bytu a všimla si, že pohovky se k sobě nehodí. Domácí vykulila oči, když se Adelaide zeptala, kdo je dodavatelem elektřiny (Promiňte, ale co to s vámi je? Tohle jsem ještě nikdy nikomu vysvětlovat nemusela). Ačkoli si vzala den volna, čekala ji ještě hora práce, stěhováci měli zpoždění a Určitě si nemůžu na stěny pověsit obrazy? Sakra, potřebovala si lehnout.

Zpětně se to zdá absurdní – Gauče se k sobě nehodily a já nechtěla psát tiskovou zprávu, tak jsem se rozhodla zabít –, ale Adelaide už neměla nic v zásobě. Žádné emocionální rezervy, které by ji uzemnily, postrčily kupředu nebo jí připomněly, že tuhle úzkost může zvládnout. Zkontrolovala twitter, aby se rozptýlila, a zjistila, že to ona získala ocenění na Londýnských knižních cenách – byla po právu uznána literární komunitou, ke které chtěla tak zoufale patřit –, ale už to prostě nemohla dělat dál. Nemohla žít.

Adelaide si ani neuvědomila, že se rozplakala; až o několik minut později si všimla, že ji něco štípe na tvářích, a když se podívala dolů, zjistila, že má tričko mokré od slz. Tehdy si naplnila sklenici vodou z kohoutku, prohrabala kabelku, aby našla pohotovostní zásobu xanaxu, a začala pilulky polykat jako lentilky.

Je opravdu dobře, že k tomuto zlomu dospěla právě v den máminých narozenin – narozenin, které přesně před třemi lety oslavily narozením Adelaidina synovce. Je to štěstí. Seděla na rozestlané posteli, v jedné ruce držela lahvičku s léky na předpis, v druhé sklenici vody – pět prášků v sobě, dalších asi dvacet zbývalo – a pomyslela si: Možná bych to měla dokončit zítra. Možná bych neměla kazit narozeniny svých nejoblíbenějších lidí sebevraždou. (Co by ji mohlo zastavit, kdyby tahle spirála začala o den nebo dva později?)

Adelaide zatelefonovala na infolinku, setkala se se stěhováky a zavolala Celeste. Napsala rodině a své nejlepší kamarádce Eloise. Několikrát se zhluboka nadechla a odjela taxíkem na pohotovost Chelsea and Westminster. Seděla v čekárně a přemýšlela, jestli je tohle opravdu to dno, nebo jestli ji čeká ještě další pád.

Jméno?

Adelaide Williamsová. S „e“.

Williamsová s „e“?

Ne, Adelaide. Na konci. A-d-e-l-a-i-d-e. Vždycky vynechávali „e“.

Věk?

Dvacet šest.

Státní příslušnost?

Jsem Američanka, ale mám trvalý pobyt ve Velké Británii. Mám povolení k pobytu, pokud ho potřebujete.

To je v pořádku. Povolání?

Manažerka komunikace, dělám PR pro technologickou společnost.

Rodinný stav?

Celeste a Adelaide si vyměnily pohledy. Svobodná. Odkašlala si.

Velmi svobodná.

Vtom se sestra odmlčela na znamení, aby to Adelaide upřesnila. Ta to neudělala.

Nedávno si prošla rozchodem, vysvětlila Celeste. Opravdu nedávno. Ne zrovna nejpříjemnějším rozchodem.

Sestra přikývla a něco si naškrábala do notýsku. Byla to oplácaná žena ve fialovém zdravotnickém mundúru, se silnými brýlemi a bajanským přízvukem. V Adelaidině hlavě si sestra pomyslela: Ach ano, další zlomená dívka, která si hraje na Julii a plýtvá naším časem a prostředky. Adelaide se nedivila, že tu sestru napadá něco takového; byla totiž téhož názoru.

Na prostředníčku měla vytetovaný symbol Venuše a v novém domově čekala na vybalení kartonová krabice s nápisem FEMINISTICKÁ LITERATURA. Ano, Adelaide měla sklony k silnému zamilovávání se a zbožňovala filmy Richarda Curtise, ale nikdy by ji nenapadlo, že je ten typ, který se nechá pohltit neopětovanou láskou. Kluci byli hloupí! Dokonce je ani neměla ráda! Ženy byly lepší, chytřejší, silnější! Přesto byla tady, v nemocničním pokoji, a odpovídala na otázky o svém vztahovém statusu sardonickým Velmi svobodná, evidentně neschopná se vyrovnat s tím, že ji zrovna jeden kluk nemiluje.

Existuje v nebi sekce sebevrahů? Adelaide si představila kuřáckou místnost restaurace Tex-Mex ve svém rodném městě – literární velikány, kteří se mísili nad popelníky a červenými plastovými košíky s tortillovými chipsy. Mluvila by s ní Virginia Woolfová, kdyby se tam objevila?

Problémy s duševním zdravím v minulosti?

Ehm, jo. Na střední škole mi byly diagnostikovány úzkost a deprese. Máma ji po prvním rozchodu dotáhla k psychiatrovi. Adelaide už asi měsíc nespala ani nejedla, a jak se jí zmenšoval obvod pasu, její matku to začalo znepokojovat. Zdálo se, že je tu nějaké téma. Taky mám obsedantně-kompulzivní sklony. Ty se dnes tak trochu, ehm, spustily. Nic lepšího mě nenapadá.

Spustily?

Jo, nové pohovky v mém bytě se k sobě nehodily. Na to se sestra neptala.

Užíváte nějaké léky?

Jen antikoncepci, převážně k léčbě endometriózy. Příležitostně si také beru xanax, jako dnes.

A kolik xanaxu jste si dnes vzala?

Myslím, že šest nebo sedm miligramů. Ne o moc víc.

Všechny najednou?

Všechny najednou.

Jak se teď cítíte?

Docela ospale, ale klidně.

Máte v rodině nějaké duševní onemocnění?

Ano. Adelaide se nepatřičně uchechtla – když vyrůstala, návštěvy psychiatra u nich byly na denním pořádku.

Prakticky všichni v mé rodině trpí nějakou formou duševní nemoci, kromě mého otce. Táta je obklopen šílenými ženami. Nebo spíš byl.

Můžete se podělit o konkrétní informace?

Jistě. Moje sestra Izzy má bipolární poruchu. Holly, moje druhá sestra, trpí poruchou pozornosti. Máma má klinickou depresi.

Nějaké pokusy o sebevraždu?

Několik, ano. Hlavně moje sestra, ta bipolární. Občas i máma.

A pokusila jste se i vy v minulosti o sebevraždu?

Ne. Ne tak docela. Moje zápisky v deníku, který jsem si psala na střední, byly dost pochmurné, ale nikdy předtím jsem to nezkoušela.

Ocenila profesionální tón rozhovoru. Nebylo tu žádné dlouhé Hmmm a momenty bolestného očního kontaktu, žádné zkratkovité A jak se cítíte, přerušované spíše pomlkami než otazníky. Byly to jasné otázky s jasnými odpověďmi a Adelaide se ulevilo, že jsou jasně formulované. V těchto otázkách a odpovědích byl rytmus, který působil zvláštně uklidňujícím dojmem, jako odražený míč nebo metronom.

A co vás přimělo zkusit to dnes?

Její odpověď by mohla rytmus narušit. Gauče, rozchod, práce – to všechno byly spouštěče a katalyzátory. Ale události a pocity, které Adelaide přivedly do této situace, se hromadily a hořely mnohem déle než jedno odpoledne; bylo těžší je vyčíslit a vysvětlit.

Zlomené srdce neměla poprvé. Za poslední rok – vlastně za posledních deset let – se jí to stalo několikrát, a pokaždé když začala skládat jeho kousíčky zase dohromady, rekonstruovat jej i svoji duši metaforickým superlepidlem, roztříštilo se znovu. A s každou další ranou se ty kousky zmenšovaly. Byly méně rozeznatelné, bylo těžší je znovu spojit.

Řekla: Ani nevím, jak to vysvětlit. Je to poněkud dlouhý příběh. Hodně dlouhý příběh.

Sestra odložila zápisník. Pomohlo by, kdybychom si o tom promluvily?

Jaro

Londýn, Anglie

2018

Jedna

Kůže na patách se mi odlupuje jako šupiny a asi bych dnes večer neměla mít sex, co?

To jsou věci, které Adelaide vykřikuje po celém bytě a které vyvolávají konverzace, s nimiž se Madison, její spolubydlící, musela rychle sžít. Na Bostonské univerzitě se znaly jen od vidění – byly členkami stejného sesterstva –, ale nikdy spolu netrávily čas mimo schůzky společenství a další povinné akce. Měly rozdílné obory, skupiny přátel a tak dál. Jednou odpoledne, několik let po promoci, dostala Adelaide upozornění na facebooku, že Madison také míří do Británie na postgraduální studium, a tak si pomyslela: Kamarádka by se mi tam hodila. Napsala Madison zprávu a nějak ji přesvědčila, aby se vzdala studentského ubytování na koleji a našla si s ní podnájem v severním Londýně.

Pět dní před přistáním na Heathrow podepsaly virtuální nájemní smlouvu na nádherný viktoriánský byt v Highgate – samé zkosené sklo, oprýskaná barva a opotřebovaný starožitný nábytek –, který záhy vyzdobily zarámovanými plakáty z bleších trhů a množstvím pohádkových světýlek. Ve skříních měly čokoládové sušenky a mletou kávu, okenní parapety obložily prázdnými lahvemi od vína, z nichž vyrobily i svícny. Fotografie obou dívek v třpytivých šatech, s dlouhými očními linkami a v laciných kožešinových kabátech zakrývaly různé rýhy a skvrny na ledničce – spotřebiči, který vydával neobvyklý pískavý zvuk a který by se mohl, jak se obávaly, každým dnem porouchat.

První noc v sousedství se nové spolubydlící opily v místní hospodě, kde na zaprášených kožených křeslech sedávali staří muži. U rohového stolu jedly vegetariánské hamburgery a chichotaly se. Konverzace se přesunula od politicky nabitých ideologických diskusí k Pamatuješ si na tu holku, kterou v posledním ročníku odvezli z večírku sesterstva na nosítkách? To jsem byla já! a Která ze Spice Girls byla tvoje oblíbenkyně, když jsi vyrůstala? Rychle a snadno se sblížily a díky bohu za to.

Během prvního týdne semestru se Madison zúčastnila lekce jógy pro nové studenty a hříčkou osudu, za kterou bude Adelaide navždy vděčná, si položila podložku vedle dívky se slabým novoanglickým přízvukem a tričkem Boston College. Ta holka se jmenuje Celeste, napsala kamarádce Madison. Byla o několik let starší než ony, ale právě se přestěhovala do Londýna, aby tam také vystudovala (stejnou univerzitu jako Madison, jen trochu jiný program). Nechtěla bys s námi později zajít na skleničku? A Adelaide moc chtěla.

Stejně jako přesvědčila Madison, aby se k ní nastěhovala, a stejně jako přesvědčila Madison a Celeste, aby trávily nespočet večerů v hospodě (Aby se učily! říkala s úsměvem), přiměla Adelaide také začátkem týdne svou spolubydlící, aby si udělala velmi intenzivní masku na nohy – něco, co našla na korejských kosmetických stránkách a co znepokojivě páchlo bělidlem. Teď jim nohy v podstatě plesnivěly. Na první pohled to vypadalo, jako by Adelaide měla nohy připojené ke dvěma velmi širokým a velmi bledým hadům, kteří se zrovna svlékají z kůže.

Ty paty jsou stejné, je to děsivé, řekla Madison, podívala se na plosky svých nohou a podala Adelaide hrnek červeného vína (sklenice byly jako vždy špinavé). Víš ale, že nemusíš mít sex s každým klukem, se kterým si vyjdeš, že jo?

Adelaide se zasmála. Po téměř půl desetiletí celibátu se ve svých dvaadvaceti letech vrhla do světa seznamovacích aplikací a známostí na jednu noc s vervou a zápalem – každý týden okouzlovala cizince ve virtuálních konverzacích a upocených tanečních sálech. Nejdřív v New Yorku, teď v Londýně.

Dnešní rande se nebude lišit od ostatních, pomyslela si. Sejde se s tím klukem a roztaje, až uslyší jeho akcent (Adelaide žila v Londýně už sedm měsíců, ale kouzlo britského přízvuku ještě nevyprchalo). On se bude vysmívat americké politice a zeptá se, jestli se život v New Yorku podobá epizodě ze seriálu Přátelé. Ona se zasměje jeho vtipům a omluví svou nešikovnost, když převrhne skleničku. V určitém okamžiku se dopotácejí buď k němu, nebo k ní, budou mít nedbalý, průměrný sex a jejich flirt skončí dřív, než vyjde slunce. Stal se z toho už zvyk.

Týden předtím měla Adelaide během šesti dnů tři známosti na jednu noc. Asi o měsíc dřív se v jakémsi špinavém baru v Shoreditchi během jednoho večera líbala se dvěma chlapy. Mělo to něco společného s nízkým sebevědomím a všechno souviselo s kontrolou. Jen málo věcí bylo pro Adelaide opojnějších než upřít oči na cizího muže, přejet mu jazykem po spodním rtu a zčistajasna odejít z baru, z jeho bytu nebo odkudkoli, jakmile se pro to rozhodla. Adelaide ve svých dvaceti letech našla sílu, která jí v pubertě chyběla (vlastně jí tehdy byla ukradena), a ráda ji využívala.

Říkáš, že nemusím spát s každým? Napila se vína a mrkla na Madisonin odraz v zrcadle. Pak se věnovala dokreslení černé oční linky. To je pro mě novinka!

Madison seděla na vaně, zatímco si Adelaide žehlila své dlouhé plavé vlasy do rovných pramenů, a smála se, když viděla, jak se kamarádka snaží zkrotit odrostlou ofinu. Povídaly si o semestrálních pracích, o plavbě na plachetnici ve Francii v nadcházejícím létě a Panebože, viděla jsi, že se Marissa a Josh zasnoubili v Miami? Pořád si ještě pamatuju, jak jsem jí ten večer, kdy se seznámili, držela vlasy v Sigma Tau. Nakonec si Adelaide nalila zbytek vína do plastové lahve, přejela si jazykem po zubech – Dobrý? usmála se na Madison; Dobrý, přikývla Madison – a zastrčila své šupinaté nožky do květovaných lodiček a modlila se, aby si ten kluk nevšiml, jak vypadají.

Ten kluk se jmenoval Rory Hughes a Adelaide se ještě nerozhodla, jestli je to její typ. Našli se přes seznamovací aplikaci, jeho fotky byly většinou rozostřené skupinové snímky (které se nevysvětlitelně objevovaly na profilech mnoha mužů), takže nedokázala úplně rozeznat, jak vypadá. Ne tak docela. Ale nechával na jejím profilu malá „srdíčka“, líbily se mu Spice Girls a vtipkování, kterým se častovali ve zprávách, vykouzlilo Adelaide úsměv na tváři. Když už nic jiného, doufala, že si z večera odnese drink a příjemnou konverzaci. Kromě toho by stejně bylo nejlepší s ním nespat – měla před sebou seminárky a zkoušky, na které by se měla učit. Informovala Madison o tom, že to bude rychlovka, a hodila na sebe koženou bundu.

Budu doma před desátou, oznámila.

(Ve skutečnosti se doma před desátou neobjeví.)

Kdybychom Adelaidin dospělý život rozdělili na dva díly – jako meloun rozříznutý přesně uprostřed –, byly by to pravděpodobně tyto poloviny: Před Rorym Hughesem a Poté. Na každé straně sedí jiná její verze.

V metru cestou na jejich první rande, kdy popíjeli víno a ve smyčce si pouštěli písničku „Pony“ od Ginuwine, netušila, že je to ono. Že tohle jsou její poslední chvíle v tomto konkrétním těle, v této identitě. Možná by udělala něco jinak, kdyby to věděla; možná ne. (Nejspíš ne.)

Navrhl, že se sejdou před Old Vic, kousek od nádraží Waterloo. Adelaide už v tomhle divadle jednou byla, asi před třemi lety na představení Clarence Darrow.

(Později se dozvěděla, že Rory byl na stejném představení – seděl v lóži, Adelaide vyhrála lístky na stání. Často snila o tom, jak se jejich cesty ten večer v hale zkřížily, jak se v davu otřeli hřbety rukou. Ráda si představovala, jak jsou jejich životy svázány osudem do nerozlučného uzlu.)

Úhledně srolovala sluchátka, hodila si je do tašky a přemýšlela, co s rukama, když vtom uslyšela hlas. Ahoj, Adelaide?

Tělo jí ztuhlo.

Dva a půl roku předtím, než opustila svůj brooklynský byt a přestěhovala se na Highgate, strávila Adelaide nejbezstarostnější semestr svého života studiem v Londýně. Pro to město měla vždycky slabost, jelikož v dětství žila několik let na jeho okraji, ale nikdy by ji nenapadlo, že se metropole může stát vzkvétající nedílnou součástí jejího života. Do té doby ne. Je to šílené, vykládala přátelům přes skype. Cítím se tady především spokojená. Kdo by to byl řekl, že je to možné? Její povinnosti byly minimální a Hyde Park měla přímo na zápraží. Bylo to dokonalé.

Během toho semestru si Adelaide jednoho dne oblékla tmavě modré šaty poseté drobnými bílými kotvičkami a připojila se ke svým přátelům v hospodě pod širým nebem u Temže, s očima upřenýma na závod lodí Oxfordské univerzity proti Cambridgeské. Nalévali se bezednými džbánky piva Pimm’s a limonádou a vyhřívali se v nepolapitelných slunečních paprscích. Později odpoledne, opilá a opálená, ho uviděla.

Měl na sobě šálu, modré triko s knoflíky a ona se do něj okamžitě zamilovala – hnědé kudrny a ostrá čelist – jako mladý Colin Firth. Přestaň nad tím klukem slintat, napomenula ji kamarádka. Jsi docela namazaná. Zavřela ústa, vstala a zocelená se k němu přiblížila u baru – v rukou dvě prázdné sklenice Pimm’s a s bosýma nohama (celý den se jí z bot dělaly puchýře).

Ahoj, pozdravila a poklepala mu na ruku. Moc se omlouvám, já jen… Musela jsem ti to říct. Vypadáš jako princ z disneyovky.

Ach, um, ahoj, odvětil. To je milé. Děkuju.

Přátelsky poplácal Adelaide po rameni a pak se vrátil ke své skupince. Na jeho tvář však nikdy nezapomněla.

V následujících letech vyprávěla Adelaide tento příběh stále dokola. Když vtipkovala o svém hloupém nedostatku sex-appealu a její přátelé ze zdvořilosti nevěřícně kroutili hlavou, dala k dobru právě tuto anekdotu. Vidíte? říkala. Jsem ten typ člověka, který oslovuje cizí lidi a bez bot jim vykládá, že vypadají jako princové z disneyovky! Bylo to ponižující a zábavné a velmi podobné tomu, co by udělala právě Adelaide Williamsová.

Že se ten princ znovu objeví v jejím životě, znovu ji poplácá po rameni a před divadlem Old Vic se představí jako Rory, vůbec nečekala.

Adelaide na zlomek vteřiny poklesla brada. Jak to, že si to nespojila dřív? napadlo ji v panice. Jak to, že ho nepoznala z fotografií? Panebože, ahoj, já jsem Adelaide, představila se nadšeně. Tak ráda tě poznávám! Můžu tě obejmout? Já tě obejmu.

Naštěstí se Adelaidina agresivně přátelská povaha v Londýně zázračně jevila jako americký šarm, nikoli jako známka potenciálního nebezpečí. Prostě krása cizího akcentu, opravdu. Rory se uchechtl a objetí opětoval. Pak trochu vypnul hruď.

Můžeme? zeptal se.

Míval to ve zvyku. Když byl nervózní, vypínal hruď jako pták – snažil se působit odvážně a sebevědomě – a říkal věci jako: Můžeme? Adelaide byla tak ráda, že je mu nablízku, vedle něj, s ním (s ním!), že pokaždé roztála a vyhověla mu. Mohl se jí na to zeptat na okraji útesu – a ukázat na skalnatý kaňon pod sebou – a Adelaide by mu radostně odpověděla: Můžeme!

Ale nebyli na okraji útesu. Ještě ne. Toho večera je zavedl do ošuntělého italského baru na Lower Marsh Street, který voněl po pražené kávě a v němž byly vrzající dřevěné stoly pokryté zašlými kruhy od sklenic. Před jejich schůzkou jí Rory napsal, aby zjistil, jestli dává přednost rušným hospodám, nebo útulným místům s pohádkovými světýlky. Rozhodla se pro druhou možnost, a když si prostředí prohlédla, byla za svou volbu ráda.

Co si dáš k pití? zeptal se.

Cokoli! Mám ráda veškerý alkohol, řekla v neúspěšné snaze působit nevzrušeně a nenápadně.

Rory se na ni pobaveně podíval, ale za pár minut se vrátil se dvěma oranžovými sklenkami s aperolem, u jejichž okrajů se pohupovala pruhovaná papírová brčka. Na zdraví, řekl.

Rozhodla se, že mu neřekne, že se už někdy setkali, a to malé lahodné tajemství si zatím nechá pro sebe, protože si byla docela jistá, že on si to nepamatuje.

Rory strávil svůj rok po škole na farmě v jižní Francii, jak vysvětlil. Studoval na Cambridgi. Chvíli se věnoval právnické profesi. Pak si vzal rok volna, aby si vyzkoušel bezplatnou advokátní činnost v Alabamě, a pak strávil pár týdnů na filmové škole v L.A. – Jen pro zábavu –, což ho inspirovalo k tomu, aby úplně změnil obor. Aktuálně pracoval pro začínající produkční společnost a bylo neuvěřitelné, o kolik šťastnější byl, když nevydělával skoro žádné peníze a jen točil filmy, a když do práce chodil v džínách a tričku místo v upjatých šedých oblecích.

To všechno se dozvěděla, zatímco ji zasypával otázkami o jejím vlastním životě – o Státech, o mnoha stěhováních, o měsících, které strávila jako au-pair v Paříži. Ptal se na její oblíbené seriály na Netflixu a na americké dobroty, které jí nejvíc chybí, a trochu si ji dobíral, když řekla, že se jí někdy zdá o tom, jak se cpe instantními makarony se sýrem a s’mores a pak se probouzí se slinami na bradě.

To není roztomilé, rozhodla. Vyškrtneme to ze záznamu?

Je to vtipné a rozkošné, řekl. Jsi vtipná a rozkošná.

Dopili první drinky. Pak si dali další. Pak si rovnou společně objednali lahev domácího červeného. Adelaide se ještě nikdy necítila s cizím člověkem tak příjemně, natož s někým tak hezkým.

Do prdele, napsala z toalety své spolubydlící. Chystám se s ním vyspat.

Samozřejmě že jo, odpověděla Madison. S Celeste jsme se vsadily.

Kolem půl dvanácté v noci – čtyři a půl hodiny poté, co se seznámili – obsluha baru dvojici zdvořile oznámila, že zavírají a Nevadilo by vám, kdybychom sklidili stůl? Rychle dopili víno, Rory jí podržel dveře a vyvedl Adelaide z baru na vzduch. Zachvěla se.

Je ti zima? zeptal se.

Jen trochu, řekla. Budu v pořádku.

Nabídl bych ti kabát, kdybych ho měl.

Místo toho ji objal kolem ramen a třel ji rukávy svého svetru. Naskočila jí husí kůže a nejradši by si sundala bundu, jen aby cítila jeho ruce na své kůži. Voněl borovicemi a čerstvým prádlem; být v jeho blízkosti bylo jako probudit se na Štědrý den.

Je to škoda, opravdu, řekl a stále ji objímal. Tahle ulice bývala plná nezávislých knihkupectví a kavárniček. Teď je tu jen samá Costa a Boots. Gentrifikace, že? Adelaide přikývla. Bydlím tu teprve asi dva roky, a už se to tu tolik změnilo. Je smutné to pozorovat. Dřív tu býval obchod s čajem, který vedla jedna milá starší paní. Žádné nádobí se k sobě nehodilo a všechno bylo domácí výroby. Znovu přikývla. Proč tolik mluvím o gentrifikaci?

Viděla jsem, jak se totéž děje v mé čtvrti v Brooklynu, řekla. Je těžké jít po ulici a pořád na to nemyslet. Na to, co tu bývalo. Uf, kapitalismus.

Zasmáli se a došli na konec ulice. Dobře, řekl. Předpokládám, že půjdeš tudy.

Adelaide se otočila ke stanici a pak zpátky na Roryho. Přitáhl si ji blíž za loket, rukou podepřel bradu, přitiskl své rty k jejím a jazykem jí vklouzl do úst. Pak už si jenom vzpomíná, že se ocitla v jednom ohni. Určitě bylo dávno po jedenácté a slunce muselo zapadnout už před několika hodinami, ale v její paměti, když stála na rohu té ulice, byla obloha jasná. Ptáci cvrlikali, mraky se rozestupovaly, slunce svítilo. Je to až bolestné klišé, ale tma neexistovala, ne v tomhle malém vesmíru, do kterého Adelaide vstoupila, když poprvé políbila Roryho Hughese.

Víš, řekla a oddálila své rty od jeho, nemusím jít tudy.

Zaváhal. Co třeba tento víkend? zeptal se. Máš v pátek čas?

Byla středa. Odmlčela se, zvedla oči a přemítala nad svými plány. Měly jít s Madison a Celeste na večeři, tak možná potom?

Ale ne, v pátek je příliš brzy, opravil se. Jsem až moc horlivý, že jo?

Myslím, že v pátek večer mám volno, řekla. Pojďme něco naplánovat. Napíšeš mi?

Samozřejmě že napíšu, odpověděl. Bylo to moc příjemné.

Bylo, to ano. Odmlčela se. Ale ty jsi mě, ehm, právě odmítl?

Stiskl jí ruku. Pak přešel ulici, mrkl přes rameno a nechal Adelaide přemýšlet, jestli celá noc nebyla jen horečnatý sen. Obloha byla stále jasná. Chvíli tam stála, potom reflexivně vytočila číslo své nejlepší kamarádky.

Eloise, řekla, myslím, že jsem právě potkala spřízněnou duši.

Dva

Adelaide seděla u stolu s Celeste a Madison – před sebou měly kváskový chleba, burratu a olivy zdarma – a rekapitulovala každý detail svého rande. Otázky, které jí Rory pokládal, příběhy, jež vyprávěl, jejich vesmírné spojení a polibek (ten! polibek!) na závěr. Udělala rezervaci v baru v Soho, kde se za hodinu a půl měla setkat s Rorym. Tělem jí probublávalo očekávání a lambrusco.

Na Adelaidin milostný život! pronesla Madison a pozvedla sklenku sektu.

Na Adelaidin milostný život! přidala se Celeste. A její prsa!

Dívky se zachichotaly a přiťukly si. Adelaide měla na sobě podprsenku s takovými vycpávkami, že prakticky sloužila jako plovací náčiní, ale aspoň to vypadalo, že má její drobná postava nějaké křivky. Vskutku, stálo za to připít si na její prsa.

Všechny byly Američanky a společně se blížily ke konci studia. Probíraly diplomové práce a plány po promoci, mluvily o pracovních pohovorech a o tom, jak si zajistit vízum. Toho dne dostala Adelaide e-mail od Sam, ženy, se kterou pracovala v New Yorku – jedné z mála vedoucích, které ji neutopily v administrativních úkolech a výtkách. Zeptala se jí, jestli by měla zájem znovu pracovat v technologické oblasti. Sam pracovala jako interní vedoucí komunikace ve start-upu Alliance Technologies a nyní potřebovala slušné číslo dvě (nešťastně zvolený výraz, pomyslela si Adelaide) ve Velké Británii.

Nabídka přišla s výhodným platem a vízem typu Tier 2, ale nejednalo se o pozici v redakci nebo marketingu nakladatelství. To byl druh práce, kterou si Adelaide slíbila, že v Londýně získá, a taky důvod, proč na volné noze psala po celý rok recenze knih (za minimální mzdu). Zvažovala s kamarádkami pro a proti a namotávala špagety na vidličku.

Je to odvěká volba mezi láskou a penězi, poznamenala Celeste. Jenže v tomhle případě je to nejspíš tvoje láska ke knihám.

Adelaide přikývla. Na zápěstí a kyčlích měla vytetovaná slova Sylvie Plathové, Louisy May Alcottové a Emily Dickinsonové, na hrudi se rýsovaly ilustrace z Malého prince Antoina de Saint-Exupéryho a na levé půlce se skvěla malá broskev, drzá poklona filmu Dej mi své jméno.

Knihy – vlastně slova – byly její nejoblíbenější věcí, její největší láskou, a představa, že s nimi bude každý den pracovat a hrát si, byla vzrušující. Stejně vzrušující byl ale i příslib jisté práce a bonusu za podpis smlouvy, který byl tak velký, že by v něm mohla plavat jako strýček Skrblík.

Je toho prostě hodně, nad čím je potřeba se zamyslet, pronesla s plnou pusou.

Dívky také balancovaly mezi podobně těžkými volbami. Na Celeste i Madison čekala ve Státech práce učitelky, ale během příštích týdnů měly domluvené pohovory na nejelitnějších londýnských přípravných školách. Na základních školách v Americe, kde učily předtím, než začaly studovat magisterské obory, si místa držely po celý rok, ale zdálo se, že obě ženy pohltilo nesmazatelné kouzlo Londýna. Stále více toužily získat práci na této straně Atlantiku a zůstat ve městě. Nechtěly se zatím vzdát jeho barevných uliček a čajoven – a Adelaide tento pocit niterně chápala.

Zůstávalo toho hodně, s čím bylo třeba se poprat.

Zaplatily účet, ale setrvaly ještě u stolu, dopíjely zbytky nápojů a probíraly rozhodnutí, která je čekají. Když si Adelaide všimla, kolik je hodin, kolektivně si pobrukovaly „Someday My Prince Will Come“, načež popadla svůj kabát a byla na odchodu.

Ať si trhne nohou, řekla a zasmála se. Děvčata potvrdila, že má nerozmazané oční linky a úsměv bez pesta, a Adelaide odešla.

Jdi na to, Adelaide, křikla za ní Celeste. Kozy vypadají pořád skvěle!

Stejně jako před dvěma dny se Adelaide opřela o fasádu budovy, čekala na Roryho Hughese a neustále přemýšlela, co přesně má dělat s rukama. Měla rezervaci v restauraci Blind Pig, malém baru, který se nacházel na vrcholu seznamu London´s Social Eating House. Jídelní lístek byl plný drahých koktejlů a propracovaných ilustrací, přičemž každý nápoj obsahoval motivy z jiného díla dětské literatury. Stejně jako Adelaide, i zde to působilo knižně a tajemně; mělo to atmosféru místa, kde se může s Rorym podělit o trochu víc ze sebe.

Hej, překvapil ji a chytil ji za ruku.

Páni, ahoj, odpověděla. Vyměnili si rychlé polibky na obě tváře.

Jak kontinentální, pomyslela si Adelaide a vedla je dovnitř.

Rezervace pro dva na jméno Andy, řekla číšníkovi.

To je jméno, které vždycky dávám v restauracích, zašeptala Rorymu. Zdá se, že po telefonu nikdy nedokážou rozluštit „Adelaide“. Rychle se zasmál a přikývl.

Mimochodem, Andy, poznamenal. Dneska ti to moc sluší.

Za chvíli už seděli v boxu a obsluha se ptala, zda mají nějaké dotazy k menu. Rory se zeptal, jestli jim něco doporučí – další zvyk, kterého si Adelaide časem všimne. (Zpočátku to považovala za zdvořilé gesto, další způsob, jakým Rory dokázal zaujmout všechny kolem sebe, dokonce i cizí lidi. Teprve později si uvědomila, že je to příznak jeho neschopnosti se někdy rozhodnout.)

Vybrala si sladký koktejl s názvem Medový džbánek medvídka Pú. Rory si na doporučení obsluhy objednal Paddingtonovy ztráty a nálezy, směs citrusových příchutí a vodky, podávanou s malým sendvičem s marmeládou a vzkazem: Prosím, postarejte se o tohoto medvěda. (Adelaide vzkaz sebrala a na konci večera si ho schovala do kabelky. Malá památka.)

Viděla jsi Paddingtona dvojku? zeptal se Rory. Je to fakt mistrovské dílo, přísahám.

To je přimělo k rozhovoru o oblíbených filmech a knihách, o postavách, které v dětství nejvíce zbožňovali. Obvykle Adelaide na podobné otázky odpovídala jako na běžícím páse – nechtěla vypadat příliš bláhově nebo staromódně, takže řekla, že její nejoblíbenější filmy jsou Společnost mrtvých básníků a Impérium vrací úder (což nebyla až taková lež), a ne Usměvavá tvář, Američan v Paříži a Zpívání v dešti. Ale s Rorym – sladkým, hezkým, Paddingtona milujícím Rorym – cítila, že může být zcela upřímná ohledně svého beznadějného romantismu a slabosti pro muzikály pro pamětníky.

Popsala noci, kdy v pěti letech poskakovala po koupelně a napodobovala Debbie Reynoldsovou při písni „Good Morning“. Usmál se. Poznamenal, že Zpívání v dešti bylo maminčiným oblíbeným filmem, i když ty ostatní nikdy neviděl.

To musíš! vykřikla. Jsou tak veselé a nespoutané. Jako bublinková koupel pro duši.

Někdy se na ně budeme muset podívat společně, dodal.

Adelaide viděla, jak se mu znovu zablesklo v očích, když začala vyjmenovávat své nejoblíbenější knihy. Samozřejmě Malého prince (četla ho víckrát, než dokázala spočítat). Pod skleněným zvonem a Malé ženy a V pasti času. Dej mi své jméno. 1984. Jako zabít ptáčka.

Poslední dva jmenované tituly patřily také k jeho oblíbeným, jak prohlásil. V zelených očích mu zajiskřilo. Atticus Finch byl dlouho jeho hrdinou. Četla jsi knihu Postav hlídku? Ta mi zlomila srdce.

Rory vyprávěl o tom, jak se na univerzitě zamiloval do Huga, Hemingwaye a Godarda, jak se v šesté třídě, když mu vyoperovali slepé střevo, pořád dokola díval na Princeznu nevěstu. Vyprávěl o tom, jak četl Harryho Pottera dlouho po večerce i jak hrál kriket se svými bratry, když byli malí.

Kde jsi vyrůstal? zeptala se Adelaide a položila mu ruku na koleno. Podíval se dolů a ona na zlomek vteřiny uviděla, jak mu ústa zkřehla úsměvem.

V Shere odpověděl. V malé vesnici v Surrey. Nedaleko samotného Harryho Pottera.

Adelaide si představovala řady doškových střech a stavení v tudorovském stylu. Představovala si trávníky před domy se studánkami přání a narcisy vysazovanými každé jaro, ne nepodobné jednomu anglickému městu, v němž strávila v dětství pár let.

A tvoje rodina? zeptala se. Stále tam žijí?

Ne, řekl. Já a moji bratři jsme roztroušení po Londýně a Manchesteru. Ale moji rodiče byli Irové, takže většina rodiny je zpátky v Galway.

Byli, pomyslela si. Minulý čas.

A ty? zeptal se. Kde ve Státech žije tvoje rodina?

Většina v Bostonu, řekla. Všichni jsme chodili do školy ve městě a sestry odtamtud nikdy neodešly, pak se tam před pár lety přestěhovala máma, aby pomohla s péčí o mého synovce. Otec se znovu oženil a žije v New Jersey se svou ženou a jejími dcerami.

Rory přikývl a poznamenal, že chtěl vždycky Boston navštívit a vidět lavičku Dobrého Willa Huntinga (další z jeho oblíbených filmů). Vezmu tě s sebou, chtěla říct. Ukážu ti tu lavičku, projedeme se na labutích na vodě a poznáš moji báječnou rodinu a bude to dokonalé.

Napila se.

Až budeš příště pracovně ve Státech, měl bys tam zajet, řekla místo toho.

Londýn jako by ten večer představoval filmové kulisy. Celý den propršelo – protože co jiného by Londýn dělal v dubnovém odpoledni? – a teplé světlo pouličních lamp se odráželo od mokré dlažby a naplňovalo kaluže oranžovým svitem. Z ventilačních mřížek stoupaly chuchvalce páry, a když Rory s Adelaide vyšli na ulici (obsluha baru je opět zdvořile vykázala), začalo znovu pršet.

Škoda že jsem si nevzal paraple, řekl Rory.

Adelaide se sama pro sebe zachichotala, protože se to slovo naučila teprve nedávno.

Cože? zeptal se. Směješ se mému přízvuku?

Ne, řekla. Směju se sama sobě, protože jsem posedlá tvým přízvukem.

Propletl své prsty s jejími a náhle ji odvedl do postranní ulice. Bylo to tak rychlé, tak směšně filmové – měl na sobě kabát a jeho jazyk byl opět v jejích ústech. Jak měla proboha dýchat? Ze všech sil se snažila zapamatovat si všechno, co se týkalo tohoto okamžiku: jeho chuť po vodce a pomerančích. Vůni mokré dlažby. Pocit cihel na zádech.

Čekal jsem na to celý večer, zašeptal a nosem se dotkl jejího. Chtěla bys jít se mnou domů, Adelaide?

Mhm, vydechla udýchaně. To by se jí moc líbilo.

Rory žil v domě plném velmi vysokých chlapců nedaleko London Bridge. U vchodu ležela hromada obřích bot, o které Adelaide okamžitě zakopla, jakmile otevřela dveře. S hlasitým žuchnutím se chytila zábradlí.

Panebože, strašně se omlouvám, zašeptala.

Ne, řekl Rory. Já se omlouvám! Jako bych nastražil past na Adelaide.

Zavedl ji nahoru do svého malého pokoje plného knih. Stěna ze čtvercových polic obklopovala malý krb a každá skříňka přetékala opotřebovanými tvrdými deskami a vybledlými pohlednicemi. (Adelaide nevěděla, odkud se všechny ty knihy a pohlednice vzaly – nebo spíš od koho. Zatím ne.) Stohy brožovaných knih lemovaly podlahu a nejistě balancovaly u Roryho postele; svazky lístků do divadla byly připíchnuté na korkové nástěnce u dveří. Vedle nich byl zarámovaný Matissův Pád Ikara.

V únoru jsem taky viděla Kendricka Lamara, poznamenala Adelaide a prohlížela si vstupenky. A před lety Clarence Darrowa.

Ta hra se mi moc líbila, řekl Rory. Se spolubydlícím jsme ji viděli několikrát. Jednou na premiéře a pak ještě dvakrát.

Taky jsem byla na premiéře! vyhrkla. Vyhrála jsem v loterii lístky do první řady, když jsem tady byla na výměnném pobytu. Byl to jeden z nejlepších večerů.

To je legrační, zašeptal Rory a zezadu ji objal. Svět je někdy tak neskutečně malý.

Pokaždé když se Adelaide vrátila do téhle místnosti, prohlížela si lístky a hledala další náznaky těchto magických náhod. Dozvěděla se, že jejich místa na Kendrickovi byla jen dvě řady od sebe. Oba viděli Once v den jejích narozenin v roce 2015 a zhruba měsíc poté zhlédli stejné představení Velkého Gatsbyho v Sadler’s Wells (které, jak se shodli, bylo na jejich vkus až příliš moderní). Oba byli za celý život přesně na jednom zápase na stadionu Yankees, kde v ten samý lepkavý večer v červnu 2016 pili na tribuně limonádu.

Zdálo se to tak osudové – způsob, jakým se jejich životy proplétaly. Jako by po staletí nějaké božstvo psalo jejich příběh, pečlivě plánovalo detaily a dláždilo jejich cesty. Ale Adelaide ještě netušila všechno. Prozatím věděla jen to, že ji princ z disneyovky objímá a po zádech jí běhá mráz.

Můžu ti to sundat? zeptal se a zatahal ji za kabát.

Můžeš, řekla, ale to byl jediný kus oblečení, který mu dovolila svléknout. Poprvé ve svém dospělém životě se Adelaide rozhodla, že chce, aby byl sex výjimečný. Chtěla si vybudovat trochu očekávání, než se jejich vztah stane ultrafyzickým.

Nevadilo by ti, kdybychom se spolu dnes večer nevyspali? zeptala se. Momentálně nemůžu. Víš.

Adelaide chodila každých několik měsíců na injekci, díky níž téměř nikdy nedostala menstruaci, ale cítila potřebu své rozhodnutí nemít sex ospravedlnit. Staré zvyky.

Děláš si legraci? řekl. Samozřejmě, že mi to nevadí! Jsem tak rád, že jsi tady. I když musím uznat, že tvoje prsa vypadají neuvěřitelně. Celeste měla pravdu! pousmála se v duchu Adelaide.

Jéje, chytil se za pusu. To bylo neomalené, omlouvám se. Ani nevím, proč jsem to řekl.

Zásluhu na tom má výhradně ta podprsenka, přiznala. Teď se obávám, že tě realita zklame.

Na tobě mě nic nemůže zklamat.

Rory jim uvařil mátový čaj. Se zkříženýma nohama ho popíjeli na posteli, šeptali si a chichotali se jako děti. Líbali se, objímali, povídali si a dotýkali se nosy. Bylo to nevinné, zvláštní – naprosto odlišné od interakcí, na jaké byla Adelaide s muži zvyklá.

Víš, řekl, myslím, že jsem si oblíbil tvoje oči. Jsou velké, zářivé a oříškové – jsou tak uhrančivé.

Ani si neuvědomil, že parafrázuje V pasti času, že Adelaide tu větu četla jako malá holka („No, víš co, máš oči jako snílek.“) a pomyslela si tehdy: Doufám, že mi to jednou nějaký kluk řekne. Rory brnkal na všechny struny, hrál jí na srdce jako na zatracenou harfu.

Když se Adelaide konečně podívala na hodiny, viděla, že jsou dvě ráno – dávno padla doba, kdy měla jít domů. V pondělí jí začínaly závěrečné zkoušky a ona si slíbila, že víkend stráví učením (odkládala to už celé týdny).

Měla bych vyrazit, řekla.

Ne, zareagoval. Můžeš spát tady! Klidně ti půjčím tričko a podíváme se na Odbor městské zeleně, bude to fajn. A ráno nám udělám snídani! To byla jedna z jejích nejoblíbenějších věcí, které kdy pronesl.

To je velmi lákavá nabídka, řekla. Ale opravdu bych měla jít domů.

Neodcházej, řekl. Prosím? Dovol mi nechat si tě ještě chviličku.

Jemně ho kousla do spodního rtu.

Musím jít, stála si za svým. Slibuješ, že po dnešním večeru nezmizíš?

Slibuju, odvětil. Ale ani ty nezmizíš. Na znamení slibu si propletli malíčky.

Půjčil jí deštník, doprovodil ji ke dveřím, políbil ji a ještě naposledy se zeptal: Určitě musíš jít? Byla si jistá.

Můžu tě doprovodit alespoň k metru? zeptal se. Nebo zavolat taxík?

Sama to zvládne. Opravdu, trvala na tom.

Dej mi vědět, až budeš v pořádku doma.

Samozřejmě, řekla. Ještě jednou děkuju za deštník, čaj a opravdu krásný večer.

Jakmile zahnula za roh jeho ulice, znovu vytočila číslo Eloise.

Proboha, Adelaide? vyhrkla Eloise. Je všechno v pořádku? Není u tebe náhodou půlnoc?

Všechno je v pořádku, řekla Adelaide. Víc než v pořádku. Je pozdě, jo, ale já jen… Musím ti o něm říct víc. Eloise, takhle jsem se ještě nikdy necítila.

V následujících měsících, někdy i letech, se Adelaide v myšlenkách vracela k této noci. Představovala si Roryho, jak cituje Calvina O’Keefa, jak ji hladí po vlasech a líbá v dešti. Vzpomínala si, jak mluvila s Eloise a měla ruku na srdci, cítila, jak jí buší v hrudi, a myslela si: Tohle. Na tohle jsi čekala. Tohle je světlo na konci velmi temného tunelu.