Anita Moorjani

MUSELA JSEM ZEMŘÍT

Má cesta od nemoci k opravdovému uzdravení

DYING TO BE ME

Copyright © 2012 by Anita Moorjani

Originally published in 2012 by Hay House Inc. USA

Translation © Kateřina Drewsová, 2013

ISBN 978-80-242-9690-6

Obsah

Předmluva

Úvod

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

ČÁST DRUHÁ

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

ČÁST TŘETÍ

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

Závěr

Poděkování

Dannymu, mé opravdové lásce:

Vždycky jsem věděla, že naše láska sahá až za čas a prostor.

Nebýt tebe, nebyla bych dnes zde, v tomto fyzickém životě.

Mé drahé matce a mému úžasnému bratru Anúpovi:

Děkuji, že jste mě podporovali celý život a zvlášť během mé

nemoci, že jste se o mě starali, když jsem vás potřebovala nejvíc.

Kéž by každý měl rodinu, která by se o něj starala tak,

jako jste vy pečovali o mne.

Památce mého drahého otce,

jehož největším snem bylo vidět mou svatbu,

ale opustil tento svět před mým velkým dnem:

Děkuji, že jsi mi dal příležitost zažít tvou nekonečnou

přítomnost a bezpodmínečnou lásku na onom světě

a ujistil mě, že jsi tady, tam a všude.

Jsem přesvědčená, že ty největší pravdy vesmíru

neleží vně, ve studiu hvězd a planet.

Sídlí hluboko v nás, ve velkoleposti lidského srdce, mysli a duše.

Dokud neporozumíme tomu, co je uvnitř,

nemůžeme pochopit to, co je vně.

Vyprávím zde svůj příběh v naději,

že se dotkne vašeho srdce

a připomene vám vaši vlastní velkolepost.

Předmluva

Hluboce mě dojímá obsah této knihy a ještě více mě dojímá osobní vztah s Anitou Moorjani, která se v mém životě objevila souhrou božsky zinscenovaných náhod. Po více než čtyřech letech přivedla pokračující rakovina Anitu na práh smrti a za něj –  až do samého domu smrti; daleko za bránu a vstupní halu, abych tak řekl. Anita vše podrobně popisuje v této knize. Doporučuji vám, abyste ji četli velmi pozorně a s myslí otevřenou možnosti, že budete muset znovu prověřit mnohá svá pečlivě střežená přesvědčení, zvláště ta, která se týkají světa ležícího za tímto světem   toho, jemuž se často říká onen svět.

Anita ležela v hlubokém kómatu, obklopená svými milovanými a lékařským týmem, který očekával, že ta mladá žena každým okamžikem vydechne naposledy. Dostala však příležitost vrátit se, do svého, rakovinou zbědovaného těla a navzdory všem očekáváním zažít neuvěřitelné uzdravení –  díky bezpodmínečné lásce. A to není všechno. Bylo jí umožněno vrátit se z komnaty smrti a podat nám všem zprávu nejen o tom, jak život na druhé straně tohoto hmotného světa vypadá, ale navíc –  což je ještě důležitější –  nám i sdělit, jaký je to pocit.

Je to příběh lásky –  veliké, bezpodmínečné lásky, který vám připomene, kdo opravdu jste, proč jste tady, a jak můžete překonat všechen strach a odmítání sebe sama, které určují váš život. Anita mluví o rakovině s neobvyklou upřímností. Vysvětluje, proč si myslí, že musela v životě projít touto zrádnou a nebezpečnou cestou, jaký byl podle ní důvod jejího uzdravení a proč se vrátila. Její životní poslání se bezpochyby velice silně odráží i ve skutečnosti, že se právě chystáte číst zprávu o jejích zážitcích… a že právě já mám pomoci šířit toto zásadní poselství do světa.

Poznání, ke kterému Anita dospěla během čtyřiadvacetihodinového kómatu, kdy prošla branou onoho světa, se pozoruhodně shoduje s tím, co ke mně přicházelo ve chvílích inspirace, když jsem psal nebo přednášel. Je jasné, že k tomu, aby se tato žena, která žije na opačném konci světa a ve zcela odlišném kulturním prostředí než já, ocitla v centru mé pozornosti a v mém životě, mohlo dojít jen řízením Božím.

Poprvé jsem se o Anitě dozvěděl, když jsem obdržel kopii jejího rozhovoru o zážitku blízké smrti (NDE –  Near Death Experience) od jedné ženy z New Yorku jménem Mira Kellyová. Mira se později stala mou přítelkyní a provedla mě regresí minulými životy (popsal jsem to v knize Wishes Fulfilled, česky: Splněná přání, Keltner Publishing s.r.o., Praha 2012). Již po prvním přečtení Anitiny zprávy jsem pocítil neodolatelné nutkání učinit vše, co je v mých omezených silách, aby se její závažné poselství dostalo do světa. Zavolal jsem Reidu Tracymu, řediteli nakladatelství Hay House, a naléhal jsem na něj, aby vyhledal Anitu Moorjani a požádal ji o sepsání knihy, ve které by podrobně popsala své zkušenosti. Dodal jsem, že bych byl potěšen, ba dokonce poctěn, kdybych ke knize mohl napsat předmluvu. Díky následné sérii úžasných synchronicit, tedy časově souběžných náhod –  včetně toho, že Anita zatelefonovala z Hongkongu do mého pravidelného rozhlasového pořadu na hayhouseradio.com a poskytla mi rozhovor, který mohl slyšet celý svět –  jsme se spojili na profesionální i osobní úrovni.

Anita mluvila o tom, že jsme čistá láska. Že nejsme jen spojení se všemi ostatními a s Bohem, ale na hlubší úrovni všichni jsme Bůh. Dovolili jsme strachům a egu, aby vypudily Boha z našich životů, což hodně souvisí nejen s nemocemi našich těl, ale i s nemocemi našeho světa. Hovořila o tom, že bychom se měli naučit cenit si své velkoleposti a žít svůj život jako bytosti světla a lásky, a také o tom, že toto nastavení mysli působí samo o sobě léčivě.

Anita popisovala, jak skutečně zažila absenci času a prostoru a poprvé pocítila zázrak vědomí, že jednota není jen intelektuální pojem, ale že se opravdu všechno děje najednou. Vzpomínala, jak se koupala ve světle čisté, blažené lásky a cítila, že tento pocit má neomezený léčivý potenciál. Přímo zakusila pravý význam Ježíšových slov, že s Bohem je vše možné –  a že vše znamená opravdu vše, bez výjimky, včetně vyléčení minulosti. Anita osobně objevila to, o čem tak rozsáhle píši ve své knize Splněná přání: že v přítomnosti „realizovaného Boha“ zákony hmotného světa (a to se týká i světa zdraví) neplatí.

Musel jsem se s tou ženou setkat. Hned od začátku, od našeho prvního telefonního rozhovoru, jsem přímo cítil Anitinu duchovní podstatu a její poselství naděje. Vyzval jsem ji nejen k napsání této knihy, ale i k tomu, aby se mnou vystoupila v mém rozhlasovém pořadu a vyprávěla svůj příběh lásky, naděje a uzdravení celému světu.

Anitin rozhovor o NDE jsem poslal své pětadevadesátileté matce, která žije v domě s pečovatelskou službou. Maminka vídá smrt poměrně často, protože mnoho jejích nových přátel v pokročilém věku prostě zemře ve spánku a navždy zmizí z jejího života. Mnohokrát jsem s ní rozmlouval o jejím pohledu na to veliké tajemství, kterému říkáme smrt a které je údělem všech žijících bytostí. Vše, co se materializuje, se také dematerializuje. Rozumem to chápeme, ale co nás čeká, zůstává i nadále velkým tajemstvím.

Když si maminka přečetla Anitinu zprávu, řekla mi, že ji zalila vlna klidu, která smyla všechen strach, úzkost a stres z toho, co ji v tom velkém neznámu čeká. Všichni, kdo četli o Anitiných zážitcích blízké smrti, včetně mých dětí, cítili, že získali novou chuť do života, a slavnostně mi slibovali, že budou vždy především milovat sami sebe, opatrovat svou velkolepost a že ze svého života vyhostí všechny myšlenky, které by jim potenciálně mohly způsobovat onemocnění. Zatímco já jsem o těchto věcech psal, Anita je prožila.

Anita dokázala uzdravit své tělo a při mnoha příležitostech mi opakovala, že se vrátila proto, aby předávala toto prosté, ale velice mocné poučení, které nás nejen dokáže vyléčit, ale může také změnit náš svět. A vím, že proto mě Bůh svedl s Anitou dohromady. Vždycky jsem cítil, že mou dharmou je ukazovat lidem jejich vlastní božskou podstatu, učit je, že Boha mají v sobě. My nejsme těmito těly, nejsme ani svými úspěchy, ani svým majetkem –  tvoříme jednotu se Zdrojem všeho bytí, což je Bůh. Zatímco jsem o tom všem psal do Splněných přání, vstoupila mi do života Anita, jako by připojovala vykřičník za to, co ke mně přicházelo shora při automatickém psaní. Ona to žila a mluvila o tom tak krásně –  a vy máte teď to štěstí, že si můžete číst o tom, co se Anita naučila v onom šíleném období pokročilé rakoviny a při klidném návratu prostřednictvím přímé zkušenosti božského uzdravení, a můžete to všechno uplatnit ve svém životě.

Jsem poctěn, že mohu sehrát svou nepatrnou roli při šíření poselství naděje, lásky a úplného uzdravení. Kéž byste použili Anitina slova jako nástroj k vymýcení všech nemocí ze svého těla, ze svých vztahů, ze své vlasti a celého světa. Elizabeth Barrett Browningová to popsala poeticky: „Země přetéká nebesy a každý keř plane Bohem.“ Vskutku, uzdravení a nebe na zemi tu pro vás jsou; přistupujte k nim s láskou.

Užijte si Anitinu úžasnou, báječnou knihu. Já ji miluji – knihu i Anitu.

Dr. Wayne W. Dyer

Maui, Havaj

Úvod

Chci se podělit o svůj příběh především proto, aby ostatní nemuseli procházet tím, čím jsem si prošla já.

Nemám ve zvyku vysloveně lidi učit nebo je poučovat, jak mají žít. Stejně tak nerada někomu radím, jaké by měl udělat v životě změny, a to ani tehdy, když se mě přímo zeptá. Raději se snažím jít příkladem a vytvářet pro ostatní bezpečné prostředí, kde se sami mohou dostat do kontaktu se svou vlastní pravdou.

Myslím na to často od událostí zimy a jara roku 2006, kdy jsem měla zážitek blízké smrti (NDE – Near Death Experience) a uzdravila se z rakoviny, kterou jsem trpěla předchozí čtyři roky. V průběhu NDE jsem viděla a vnímala určité aspekty svého budoucího života a pochopila jsem, že jedním z důvodů, proč jsem se rozhodla vrátit se do pozemského života, byla skutečnost, že se mé zkušenosti a poselství dotknou ostatních lidí.

V onom stavu jsem nějakým způsobem pochopila, že mám inspirovat tisíce, možná desetitisíce lidí. Nebylo mi jasné, jak to mám udělat – prostě jsem věděla, že nějak pomohu mnoha lidem. Měla jsem zřetelný dojem, že pro to, aby se to stalo, není třeba nic dělat; musím pouze být sama sebou, užívat si života a dovolit sama sobě být nástrojem čehosi mnohem většího.

Přesně to se děje. Začaly se objevovat dotazy z oblasti medicíny a vědy a kontaktují mě lidé, kteří hledají odpovědi na otázky o podstatě našeho světa a kteří se snaží porozumět svým vlastním zkušenostem. A tak o svých zkušenostech mluvím a píšu. Proto vznikla tato kniha (detailněji je to popsané ve 14. kapitole). Otevřeně vysvětluji, co jsem se v důsledku onemocnění rakovinou a zážitku blízké smrti naučila. Ráda se dělím o své zkušenosti a o své pochopení života, které z toho vzešlo, zvláště když cítím, že to ostatním může pomoci.

Můj příběh začíná popisem dětství. Vyrůstala jsem na křižovatce mnoha kultur a mnoha odlišných, často protichůdných přesvědčení. Vysvětluji, jak mě to utvářelo a jak to ve mně vyvolávalo různé strachy, které se nakonec projevily nemocí. Vezmu vás s sebou na svou cestu do dospělosti a sestoupíte se mnou do vězení rakoviny.

V druhé části knihy popisuji samotný zážitek blízké smrti – co jsem vnímala a jak jsem to tenkrát chápala – a co se dělo potom. Uzdravení z rakoviny a práce na nalezení nového místa ve světě byla a stále je překvapivá, náročná a vzrušující cesta.

Ve třetí části vysvětluji, jak já sama dnes pohlížím na uzdravení, na dnešní svět, na to, jak můžeme žít jako odraz toho, kým opravdu jsme, když dovolíme své velkoleposti zazářit. Na závěr jsem zařadila otázky a odpovědi, kde se věnuji problémům a obavám, které slýchám nejčastěji.

Než se však s vámi podělím o to, co jsem se na své cestě naučila, přála bych si, aby bylo jasné, že si nedělám nárok na univerzální nebo vědeckou pravdu a nechci být pro nikoho duchovním guruem. Nechci ani zakládat další náboženství či systém přesvědčení. Mým jediným cílem je pomáhat, nikoli přesvědčovat.

Především bych chtěla zdůraznit, že nemusíte prožít NDE, abyste se uzdravili. Mým záměrem je podělit se s vámi o všechny emocionální a psychologické spouštěče, které podle mého názoru přispěly u mne k onemocnění rakovinou, protože doufám, že když tyto faktory rozpoznáte, můžete zmírnit nebo snad i vyloučit možnost, že vůbec onemocníte. Zároveň si přeji, abyste věděli – pokud snad vy sami máte rakovinu nebo jí trpí někdo, koho znáte –, že k vyléčení vede mnoho cest. Myslím, že byste se měli vydat tou, která vás láká a která vám samotným připadá správná.

Jestliže hledáte podrobné pokyny nebo soubor zásad, kterými byste se měli řídit, potom pro vás nejsem tou správnou osobou, protože sama nevěřím na žádnou „univerzální veličinu“. Jenom by vás to omezilo v tom, kdo jste. Dokonce i, když mluvím o lásce k sobě samé, nechci přitahovat pozornost ke své osobě, ale přála bych si, abyste tento pocit zakusili vy přímo v sobě. O své zkušenosti a vhledy se dělím s jediným záměrem: zažehnout jiskru velkoleposti, kterou již v sobě máte. Mým přáním je probudit onoho spícího gurua, kterého máte ve svém nitru a který vás vede k nalezení vašeho vlastního místa ve středu vesmíru.

Doufám, že najdete radost v každém dni svého života a budete milovat život tak, jak ho v těchto dnech miluji já.

ČÁST PRVNÍ

HLEDÁNÍ

SPRÁVNÉ CESTY

PROLOG

Den, kdy jsem „zemřela“

Panebože, cítím se neuvěřitelně! Jsem tak volná a lehká! Jak to, že už necítím v těle žádnou bolest? Kam se všechna poděla? Proč to vypadá, jako by se moje okolí ode mě vzdalovalo? Ale já se nebojím! Jak to, že se nebojím? Kam zmizel všechen můj strach? Vždyť já už ten strach nemůžu ani najít!

To jsou některé z myšlenek, které mě napadaly, když se mnou spěchali do nemocnice. Svět kolem mě začal vypadat snově a já cítila, jak mě opouští vědomí a já sklouzávám hlouběji a hlouběji do kómatu. Orgány mi začaly vypovídat službu, podlehla jsem rakovině, která mi poslední čtyři roky pustošila – požírala – tělo.

Bylo druhého února 2006. To datum se mi navždy vrylo do paměti jako den, kdy jsem „zemřela“.

Ačkoli jsem byla v bezvědomí, zřetelně jsem si uvědomovala všechno, co se kolem mě děje, včetně pocitu naléhavosti a obrovského rozčilení příbuzných, kteří mě rychle odváželi do nemocnice. Když jsme dorazili a lékařka na onkologii mě uviděla, ve tváři se jí objevilo zděšení.

„Srdce vaší ženy sice pořád ještě bije,“ řekla mému manželovi Dannymu, „ale ona už tu ve skutečnosti není. Už ji nemůžeme zachránit. Je pozdě.“

O kom to ta doktorka mluví?, divila jsem se. Nikdy v životě jsem se necítila líp! A proč máma a Danny vypadají tak vyděšeně? Mami, prosím tě, neplač. Co se stalo? Pláčeš kvůli mně? Neplač! Já jsem v pořádku, opravdu, maminko, je mi dobře!

Myslela jsem, že to říkám nahlas, ale nic ze mě nevycházelo. Neměla jsem žádný hlas.

Chtěla jsem mámu obejmout, utěšit ji a ujistit ji, že jsem v pořádku, a nemohla jsem pochopit, proč mi to nejde. Proč mé fyzické tělo nespolupracuje? Proč tady jen ležím, bezvládně a bez života, když jediné, co chci, je obejmout maminku a milovaného muže a ubezpečit je, že je mi dobře a už mě nic nebolí?

Podívej, Danny, můžu se pohybovat bez vozíku. To je úžasný pocit! A už nejsem připojená na kyslíkovou bombu. Dýchání už není tak strašně namáhavé a léze na kůži mi zmizely! Už nemokvají a nebolí. Po čtyřech letech agonie jsem konečně uzdravená!

„Prosím, musí přece existovat ještě něco, co můžete udělat,“ naléhali Danny a moje maminka úpěnlivě.

„Je to jen otázka hodin,“ odporovala lékařka. „Proč ji k nám váš lékař neposlal dřív? Orgány už jí selhávají, proto upadla do kómatu. Nevydrží do rána. Žádáte po nás nemožné. Ať bychom jí teď dali cokoli, všechno by bylo pro její tělo toxické a smrtelné, protože jí nefungují orgány.“

„To je sice možné,“ trval na svém, Danny, „ale já to nevzdám!“

Ležela jsem tam, manžel svíral mou bezvládnou ruku a já jsem v jeho hlase cítila směs sklíčenosti a bezmoci. Víc než co jiného jsem mu chtěla ulevit v jeho utrpení. Chtěla jsem, aby věděl, jak báječně se cítím, ale nebyla jsem schopna mu to sdělit.

Neposlouchej tu doktorku, Danny, prosím, neposlouchej ji! Proč to říká? Já jsem pořád tady a je mi dobře. Líp než dobře, vlastně se cítím skvěle!

Nechápala jsem, proč to tak je, ale zažívala jsem všechno, čím všichni ostatní procházeli – členové rodiny i lékaři. Cítila jsem jejich strach, úzkost, bezmoc a zoufalství. Jako by jejich pocity byly mé. Jako bych se stala jimi.

Cítím tvou bolest, miláčku – cítím všechny tvé emoce. Prosím, neplač pro mě a řekni mámě, ať pro mě taky nepláče. Prosím, řekni jí to!

Začala jsem se emocionálně napojovat na to drama kolem, jenže zároveň jsem cítila, že mě něco táhne pryč, jako kdyby tu byl ještě nějaký větší obraz, významnější plán, který se začal vyjevovat. Cítila jsem, jak se od oné scény odpoutávám, a pomalu jsem si uvědomovala, že všechno je dokonalé a vyvíjí se to podle plánu, kterým je daleko větší tapiserie života, v níž se všechna vlákna navzájem prolínají.

A tehdy jsem si začala uvědomovat, že opravdu umírám.

Ach… Já umírám! Takové to tedy je? Představovala jsem si to úplně jinak. Cítím se nádherně v klidu a míru… a cítím se konečně zdravá!

A potom jsem pochopila, že i když mé fyzické tělo přestává žít, v té mnohem větší tapiserii života je i nadále všechno dokonalé, protože nikdy doopravdy nezemřeme.

Pořád jsem si zcela jasně uvědomovala každý detail, který se přede mnou odvíjel, když lékaři odváželi mé téměř již neživé tělo na jednotku intenzivní péče. Hemžili se všude kolem mě, v rozčilení mě napojovali na přístroje a strkali do mě nejrůznější jehly a hadičky.

Necítila jsem k tomu ochablému tělu na nemocničním lůžku nic. Jako kdyby nebylo moje. Vypadalo příliš malé a bezvýznamné na to, aby se k němu mohlo vázat vše, co jsem prožívala. Já jsem se cítila svobodně, uvolněně a velkolepě! Všechna bolest, všechen smutek a žal, všechno bylo pryč. Vůbec nic mě netížilo a já jsem si nevzpomínala, že bych se takhle už někdy předtím cítila.

Potom jsem měla pocit, že jsem zahrnována něčím, co mohu popsat jedině jako čistou, bezpodmínečnou lásku, ale dokonce ani slovo láska není dost výstižné. Byla to jakási hluboká péče a starostlivost, nic podobného jsem nikdy předtím nezažila. Přesahovalo to veškeré fyzické podoby lásky, které si dovedeme představit, a bylo to bezpodmínečné – bylo to moje, bez ohledu na to, co jsem kdy v životě udělala. Abych si to zasloužila, nemusela jsem nic dělat ani se chovat nějakým určitým způsobem. Tahle láska tu byla pro mě, bez ohledu na cokoli.

Cítila jsem se, jako bych se v té energii celá koupala, jako bych se jí celá obnovovala, a díky tomu jsem měla dojem, že tam patřím, jako bych konečně po všech letech námahy, bolesti, úzkosti a strachu dorazila k cíli.

Jako bych konečně došla domů.

1. KAPITOLA

Vyrůstám a jsem jiná

Indie je báječná země, ale nebylo mým osudem tam žít. Moji rodiče jsou sice etničtí Indové, pocházejí z Haidarábádu v pákistánské provincii Sindh, ale já jsem se narodila v překrásném Singapuru.

Dědeček z otcovy strany obchodoval s textilem, vlastnil rodinný obchod na Srí Lance. Dovážel evropský, indický i čínský textil a vyvážel ho do celého světa. Kvůli naší firmě musel otec cestovat po světě, až se nakonec v době, kdy mi byly dva roky, usadil v Hongkongu, tehdejší britské kolonii.

Můj původ tedy zapříčinil, že jsem byla obklopená třemi různými kulturami zároveň. Hongkong je rušná metropole kypící životem a obývaná především Číňany, takže jsem se s místními naučila mluvit kantonskou čínštinou. Rodiče posílali mě i mého bratra Anúpa do britských škol, kde se vyučovalo v angličtině a našimi spolužáky byli většinou britští vystěhovalci. No a doma, v rodině, jsme mluvili naším původním jazykem, sindhštinou, a žili jsme hinduistickým způsobem života.

Otec byl vysoký, hezký muž, těšící se úctě celé rodiny. Věděla jsem, že nás miluje, ale měl přísné způsoby a vždycky od nás očekával, že se budeme řídit jeho pravidly. Bála jsem se ho a jako malá jsem si dávala pozor, abych ho nikdy nerozzlobila. Maminka byla naopak k mému bratrovi i ke mně vždycky velice laskavá a já jsem se nikdy nebála podělit se s ní o své pocity.

Anúpa jsem zbožňovala a byli jsme si celý život velice blízcí, i když je o pět let starší než já. V dětství je to výrazný rozdíl, a tak jsme si spolu jen málokdy hráli, ale také jsme se nikdy nehádali. Já jsem k němu vzhlížela a on mě ochraňoval. Cítila jsem se v bezpečí, když byl poblíž, a věděla jsem, že s ním můžu mluvit o čemkoli. Jako mužský vzor pro mě byl v životě vždycky důležitější než otec.

Rodiče byli tradiční hinduisté a žili v domluveném manželství. Doufali, že Anúpovi a mně jednoho dne, až budeme dost staří, také najdou vhodné protějšky. Od ženy se tradičně vyžaduje, aby byla podřízená manželovi a všem mužům v domě.

Nerovnost pohlaví je v mém kulturním prostředí běžná. Jako malá jsem tyto hodnoty nezpochybňovala, brala jsem jako hotovou věc, že takhle to prostě má být. První nepříjemnou zkušenost týkající se této nerovnosti jsem zažila ve věku křehkých šesti let, když jsem vyslechla rozhovor matky s jinou ženou.

„Byla jsi zklamaná, že se ti jako druhé dítě narodilo děvče?“ ptala se ta paní naším indickým dialektem.

Pocítila jsem, že ve mně vzrůstá napětí a úzkost, jaká bude odpověď.

„Ne, jistěže ne. Já svou dcerku miluju,“ odpověděla k mé velké úlevě maminka.

„Ale s děvčaty je problém, zvlášť když vyrostou,“ pokračovala paní. „Musíš být opatrná, abys ji nerozmazlila, jinak pro ni neseženeš dobrého manžela. A velikost věna, které je potřeba, abys dceru provdala, každým rokem roste!“

„Do budoucnosti nevidíme. Každé dítě, ať je to děvče či chlapec, si s sebou přináší svůj osud,“ odpověděla má matka moudře, jak si vzpomínám.

„Já jsem šťastná, že mám dva syny!“ řekla ta paní pyšně. A dokonce i má dětská mysl vyrozuměla, že se ta žena cítila úspěšná, když učinila toto prohlášení.

Jakmile jsem se později ocitla s maminkou o samotě, zeptala jsem se jí: „Mami, je pravda, že s děvčaty jsou problémy?“

„Ale miláčku, jistěže ne. Pojď sem, bétá,“ odpověděla. (Bétá je v našem dialektu láskyplný výraz pro „mé dítě“.)

Přitáhla si mě a objala mě a já se pamatuji, že jsem si v tu chvíli říkala, že nechci, aby se mnou někdy měli rodiče problém jen proto, že jsem holka. Nechci, aby někdy litovali, že jsem se nenarodila jako kluk.

Naším prvním domovem v Hongkongu byl byt v devítipatrovém domě na Happy Valley s výhledem na dostihové závodiště. Hodiny a hodiny jsem pozorovala z okna žokeje v barevných oblecích, jak připravují koně na víkendové závody.

Po hlavní ulici před naším domem vedly koleje, a jak jsem sedávala v sedmém patře u okna, dunění projíždějících tramvají mě vytrhávalo ze snění.

Ráno jsem obvykle vyklouzla z postele a hned ucítila známou výraznou vůni vonných tyčinek ze santalového dřeva a růží. Tu vůni jsem odjakživa milovala, vyvolává ve mně pocit klidu a pohody. Maminka, oblečená do některého z pestrobarevných tradičních indických oděvů salvár kamíz, vyrobených buď z jemného indického hedvábí, nebo z francouzského šifonu, v tu dobu většinou právě vstupovala do naší rodinné svatyně.

Otec i matka každé ráno meditovali, modlili se a zpívali mantry před svými božstvy Kršnou, Lakšmí, Šivou, Hanumánem a Ganéšou, aby si pozvedli vědomí a získali vnitřní sílu do nadcházejícího dne. Řídili se svatými spisy obsaženými v hindských védách a učením svého gurua Nánaka a jeho svaté knihy Gurugranth Sáhib.

Často jsem sedávala před svatyní, pozorně sledovala rodiče, jak zapalují vonné tyčinky, krouží jimi ve vzduchu kolem sošek a obrázků různých bohů a bohyň a prozpěvují svou púdžu (hinduistickou modlitbu), a napodobovala jsem je.

Potom jsem sledovala naši čínskou chůvu A-Feng, jak se věnuje domácím pracím a kantonskou čínštinou mi něco vypráví. Byla drobná, oblékala se do tradičního černobílého čínského oděvu šan-fu, a jak cupitala po domě, prováděla úsporné rychlé pohyby. Hodně jsem k ní lnula. Byla u nás od mých dvou let a představovala pro mě odjakživa součást naší rodiny.

V typický pracovní den jsem pak spatřila rodiče až vpodvečer. A-Feng mě vyzvedla ze školy, doma mi dala oběd a potom jsme spolu často zašly na trh nakoupit čerstvé potraviny a další zboží do domácnosti. Jezdívaly jsme tramvají a já jsem si výlety s ní moc užívala.

Tramvaj stavěla přímo před naším domem, tam jsme do ní vždycky naskočily. Bylo to pro mě veliké dobrodružství. Koukala jsem z okna a tramvaj zatím zvolna projížděla úzkými uličkami Hongkongu, plnými lidí. Minuli jsme Happy Valley, Causeway Bay a Wan-čchaj, potom mě A-Feng pevně chytila za ručku a vystoupily jsme u tržiště. Nadšeně jsem se nořila do všech těch vůní, barev a zvuků kolem. Rodiče mě do tak vzrušujících míst nikdy nevzali. Jezdili výhradně auty a nakupovali jen v obchodních domech, což mi ve srovnání s tím kaleidoskopem barev a vjemů připadalo nudné.

Na trhu se prodávalo všechno od čerstvého zboží a domácích potřeb až po různé tretky a cetky. Prodavači vychvalovali své zboží a rozmístění stánků nemělo žádný řád. Mezi zeleninou se nacházely obchůdky s botami, květinami, nádobím, levnými plastovými hračkami, krásně barevným ovocem, moderní bižuterií, balonky, čerstvými rybami, masem, ponožkami a punčocháči; byly tam také stánky s barevnými ubrousky a ručníky, ubrusy a podobnými věcmi. Většina stánkařů měla zboží vyložené až na ulici. Vydržela bych se na to dívat celé hodiny.

„A-Feng, A-Feng! Podívej se na tohle! Co to ten pán dělá s tím hadem?“ křičela jsem vzrušeně.

„To je prodavač hadů. On hada sváže a ta rodina si ho vezme domů na polívku,“ odpověděla mi chůva.

S očima vykulenýma údivem jsem sledovala, jak se had ve snaze uniknout na svobodu kroutí v obratných rukách prodavače   ale marně. Bylo mi líto toho nebohého stvoření, které odborně svázali proužky bambusu a uvěznili v drátěné kleci.

Přesto jsem s A-Feng na trh chodila moc ráda. Ty malé výlety pro mě vždycky představovaly spíš velké dobrodružné výpravy.

A-Feng s námi žila již dlouhá léta, a přesto vždycky sklopila oči a odvrátila zrak, když matka nebo otec vstoupili do místnosti. Protože jsem jako dítě byla zvídavá, zahrnovala jsem ji otázkami týkajícími se všeho možného, včetně jejího chování. V duchu jsem se pořád snažila usmířit kulturní rozdíly mezi A-Feng a mými rodiči.

„Proč tohle děláš?“ chtělo vědět mé šestileté já.

„Proč dělám co?“ zeptala se A-Feng.

„Proč sklopíš oči, když se k tobě přiblíží moji rodiče?“ ujasnila jsem svou otázku.

„Prokazuju jim tím úctu,“ vysvětlila mi.

„Jak to? Proč?“

„Tvoji rodiče mě zaměstnávají. Chci jim ukázat, že je respektuju a že si uvědomuju, že jsou mí nadřízení.“

„Oni jsou tví nadřízení?“ Tato nová informace mě udivila.

„Ano, protože mi dávají práci.“

„Jsem já tvoje nadřízená?“ zeptala jsem se.

A-Feng se dobrosrdečně zasmála, protože na mé neustálé dotazy už byla zvyklá.

„Ne, ty mi nedáváš práci. Já jsem tady proto, abych se o tebe starala.“

„Aha,“ přikývla jsem a odešla si hrát s novou panenkou.

Ráda jsem si také hrála s dcerou A-Feng, s A-Mójí. Když mi bylo asi pět let, začala k nám A-Mójí chodit na víkendy, aby byla se svou matkou. Byla jen o rok starší než já, a protože jsem mluvila plynně kantonsky, skamarádily jsme se. Měla jsem ji opravdu ráda. Hrály jsme si s mými hračkami nebo jsme spolu chodily do blízkého parku. Moji rodiče byli rádi, že si mám doma o víkendech s kým hrát.

V neděli mívala A-Feng volno, a tak brávala A-Mójí na oběd a potom ji odváděla zpátky do domu svých rodičů, kde A-Mójí přes týden žila. (Tehdy jsem o tom nepřemýšlela, ale když se na to teď dívám zpětně, uvědomuji si, že A-Feng byla zřejmě svobodná matka a vychovávala A-Mójí s pomocí svých rodičů.) Když jsem nebyla někde se svými rodiči, brávala mě A-Feng s sebou a já jsem ty malé výlety milovala.

Jako obvykle jsme přejížděly tramvají a začínaly jsme tím, že jsme si zašly k čínskému stánku na jídlo. Tato taj-pchaj-tung, jak se jim říká čínsky, se nacházejí venku na ulici, takže jsme seděly na stoličkách a srkaly z misek horké nudle a polévkové knedlíčky, zatímco kolem pulzoval čilý pouliční ruch. Po jídle nás A-Feng vzala domů, kde žila A-Mójí s prarodiči. Byl to skromný, jen několika kousky nábytku zařízený podkrovní byt v čínském stylu v nízké budově bez výtahu. Procházela jsem temným, kamenným interiérem bytu a moje zvědavá mysl toužila prozkoumat každý kout, zatímco A-Feng s rodiči popíjela čaj. Oni ho pili z malých lakovaných šálků s barevnými obrázky zvířat z čínského zvěrokruhu a já měla svou ovocnou šťávu nebo slazený čaj ve sklenici.

Nikdy mě nepřestalo bavit tam chodit, a pokud mě někdy unavila konverzace, ráda jsem vyhlížela z velkých klenutých oken dolů na ulici, kde obchodníci se sušenými mořskými plody rozprostírali čerstvé mušle a ryby na slaměné rohože, aby se tam u silnice sušily v horkém odpoledním slunci.

Moje dětství bylo tedy směsicí Východu a Západu. Vzhledem k tomu, že Hongkong byl britskou kolonií obývanou převážně Číňany, oslavovaly se tu Vánoce a Velikonoce se stejným zápalem jako Svátek hladových duchů nebo podzimní Svátek měsíce.

A-Feng a A-Mójí mi vyprávěly o čínských tradicích a o tom, čemu Číňané věří, vysvětlovaly mi význam všech festivalů a já jsem bývala nadšená, že A-Mójí u nás bývala, kdykoli měla prázdniny. Například Svátek hladových duchů se konal čtrnáctou noc sedmého měsíce lunárního kalendáře. Toho dne se rodiny modlily za své zemřelé příbuzné a nabízely zemřelým předkům oběti.

Anúp a já jsme pozorovali A-Feng a také A-Čchuna, našeho kuchaře, jak i oni přinášejí oběti zemřelým příbuzným a pálí napodobeniny různých drahých věcí vyrobené z papíru. Vzadu v domě, za kuchyní pod schodišťovou šachtou, zapálili ve veliké urně oheň a přikládali do něj papírové předměty, které připomínaly auta, domy nebo třeba falešné peníze. Očekávalo se, že jejich předkové toto luxusní zboží obdrží na onom světě.

„A-Feng, opravdu tvůj dědeček dostane v nebi dům, když tenhle papírový domeček spálíš?“ vyptávala jsem se zvědavě.