Ladislav Čech

ANGLIČTINA PRO LAMY

Copyright © 2016 by Ladislav Čech

Cover Illustration © 2016 by Štěpán Mareš

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9689-0

Obsah

Chapter One:  Du jů spík ingliš?

Chapter Two:  Být či nebýt?

Chapter Three: Jak se to má vyslovit?

Chapter four: Je to prosté

Chapter five: Moje

Chapter six:  Ano nebo jo?

Chapter seven:  Opět S

Chapter eight: Úvod do anglosaské deskriptivní geometrie

Chapter nine:  Výslovnost podruhé a naposled

Chapter ten:  Tak kolik?

Chapter eleven:  Mnemotechnika

Chapter twelve:  Co právě děláte?

Chapter thir teen:  Byl jednou jeden…

Chapter f ourteen: To určitě!

Chapter fifteen:  To se někdo má

Chapter sixteen:  Je načase

Chapter seventeen:  Na každý pád

Chapter eighteen:  Umíte otevřít konzervu?

Chapter nineteen: Anglosaský časoprostor

Chapter twenty: Quo vadis?

Chapter twenty-one: Bilo nás pět

Chapter twenty-two:  Kdeco

Chapter twenty-three:  Sam a Any

Chapter twenty-f our :  Othero

Chapter twenty-five: Tydýt aneb něco i pro zatvrzelé matematiky

Chapter twenty-six:  A znovu S

Chapter twenty-seven:  Návrat do budoucnosti

Chapter twenty-eight:  Nepravidelně

Chapter twenty-nine:  Už?

Chapter thirty:  Chtěný

Chapter thirty-one:  Bejvávalo

Chapter thirty-two:  Some a Any po 20 letech

Chapter thirty-three: O třech prasátkách

Chapter thir ty-four:  Jak to vlastně bylo?

Chapter thirty-f ive:  Lotova žena

Chapter thirty-six:  Přes moře most až na Everest

Chapter thirty-seven:  Promovaní inženýři

Chapter thirty-eight:  Z musu v klusu

Chapter thirty-nine: Ten chlápek, co šel kolem

Chapter forty: Divné otázky kladeš, Vávro

Chapter forty-one:  Smutně

Chapter forty-two: Znáte se?

Chapter forty-three:  Kdy kde co

Chapter forty-f our:  Pěkně popořádku

Chapter forty-five:  Co když?

Chapter forty-six:  Nikdo nic neví

Chapter forty-seven:  V budoucnu touhle dobou

Chapter forty-eight:  Prasátka v důchodu

Chapter forty-nine:  Jak dlouho už?

Chapter fifty:  Kdyby chyby

Chapter fifty-one:  Slepice nebo vejce?

Chapter fifty-two:  Kéž by

Chapter fifty-three:  Tucet

Chapter fifty-f our:  Jedna paní povídala

Chapter fifty-f ive: Znáš Karla Gotta?

Chapter fifty-six:  I ty, Brůto?

Chapter fifty-seven:  Bez peněz do hospody ne -less

Dos(t s)lov

Co bys te měli umět říct anglicky po přečtení jednotlivých kapitol:

Dvě definice lamy:

Rod čeledi velbloudovitých (Camalidae).
Žije společensky ve stádech o různém počtu kusů. Byla zdomácněna indiány v Jižní Americe.
Jedna z jejích domestikovaných forem se nazývá lama pako. Mimo oblast Jižní Ameriky nejsou lamy domácí s výjimkou zoologických zahrad rozšířeny.
Pokusy o aklimatizaci lam v Evropě a Austrálii selhaly.
Zdroj: Naučný slovník zemědělský, díl třetí,s. 906–907. Vydal Ústav vědeckotechnických informací ČSAZ, Praha, 1971.

Rod čeledi studentovitých (Studentitae).
Žije společensky ve stádech o různém počtu kusů. Veškeré pokusy o domestikaci ze strany pedagogů se míjejí účinkem.
Je obtížné stanovit přesnou hranici mezi lamou a pakem. V oblasti anglické gramatiky nejsou lamy domácí. Bez výjimky.
Pokusy o jejich aklimatizaci ve školských zařízeních selhaly. Zdroj: Léta praxe na různých základních i středních školách.

Vysvětlivky:

Kurzívou jsou psána anglická slova a věty.

Související překlady jsou podtrženy. Translations are underlined.

*Chybné příklady jsou označeny hvězdičkou.

Varování č. 1: Historické postavy jsou skutečné. Jejich skutky však budou značně zkreslené až překroucené. Snad kolegové dějepisci prominou.

Varování č. 2: Autor si je vědom, že někdy bude záměrně zjednodušovat. Vryla se mu však do paměti věta jednoho velmi moudrého profesora, který řekl: „We must simplify things to make them work.“ – Musíme věci zjednodušit, aby fungovaly.

Chapter One: 
Du jů spík ingliš?

Parlez-vous français? Že nemluvíte francouzsky? Ale to je škoda. A řekli byste, že přibližně za třetinu své slovní zásoby angličtina vděčí právě francouzštině? Je to tak. No a jak se to vlastně semlelo? Já jsem u toho sice nebyl, ale to si takhle v roce 1066 jistý normanský feudál usmyslel, že si odskočí přes kanál na dovolenou, jenže zapomněl nechat armádu doma. Místní Anglosasové to ale vojensky nějak neukočírovali a onen feudál, říkali mu nejdřív Vilém a pak Vilém Dobyvatel, se v zemi Anglů a Sasů („Aengla land“, dnešní England) usadil a začal tam zavádět francouzské móresy. A aby se tam nenudil, tak si s sebou vzal další normanskou šlechtu. Znáte to, lovy, večírky, sem tam nějaká ta válka…

Ano, jsme v hlubokém středověku, po cestě proti vám jede na koni normanský šlechtic a ptá se: Parlez-vous français?

Co odpovíte? Ehhhh? Bude následovat jadrné francouzské klení, něco ve smyslu: „Ty prašivý anglosaský pse, kdy se konečně naučíš normálně mluvit?!“ Při troše štěstí vyváznete s jednou ranou bičem. Nic netušíce jste se právě stali svědky zrodu moderní angličtiny, která se vyvinula ze směsi původního germánského jazyka Anglosasů a jazyka dobyvatelů z Normandie, zjednodušeně staré francouzštiny.

Přenesme se téměř o tisíc let později na jednu nejmenovanou školu v zemi, kde dnes žijí potomci dávných Bójů. Dříve se té zemi říkalo Bohemia. Dnes the Czech Republic.

Nuže, ve třídě sedí studenti, učitel vejde, postaví se před tabuli a zeptá se: Do you speak English? Co odpovíte?

„Ehhhh?“ Vzhledem k tomu, že školský zákon neumožňuje uštědřovat studentům za neznalost rány bičem, je nutno volit rafinovanější formy mučení. Tedy znovu:

Do you speak English?

Přátelé, neřekli byste, nakolik je tato prostá věta nedoceněná. Přitom je to doslova nevyčerpatelná studnice pro tvoření dalších otázek. Podívejme se na ni blíž.

Angličtina se, stejně jako všechny ostatní jazyky, vyvíjela a měnila. Ten šlechtic na koni by se vás tenkrát asi nezeptal přesně: „Parlez-vous français?“ a ubohý sedlák Alfréd Anglosas by si pravděpodobně lépe rozuměl se starými Germány, protože byl jejich vzdálený příbuzný. Vás by se nejspíš zeptal nějak takhle: „Speakst thou English?“

Postupem času však někoho napadlo, že otázky by mohly být o trochu akčnější, a doplnil je o sloveso do – dělat. (Do češtiny ho však překládat nebudeme.) Kromě toho thou – ty se postupně vytrácelo a zůstalo jen you pro význam vy i ty. Dalo by se říct, že si všichni Angličané vlastně vykají. Že by z toho pramenila jejich vrozená zdvořilost…?

Připočtěte k tomu všemu pár století a máme to tady:

Du jů spík ingliš? (Ale fuj, já vím. Fonetický přepis necháme na později, ano?) Nuže?

Do you speak English? – Mluvíte anglicky?

Na zdvořilou otázku je třeba dát zdvořilou odpověď.

*Yes, I speak.

Hmmm, to ani ne. To by nebylo dostatečně akční. Takže?

Ano, už slyším správné

Yes, I do. – Ano, mluvím.

anebo

No, I don’t. – Ne, nemluvím.

Máte vůbec odvahu přiznat se k této neznalosti?

Tak mě napadá, čtete anglické knihy? Možná namítnete: Kdo dnes, v době multimediální a internetové, čte knihy, že? Inu dobrá, odpověď bude

No, we don’t. – Ne, nečteme.

(Nejsme knižně akční.) Ale jak vlastně zněla otázka?

*Read you English books?

Pamatujte, že školské zákony se můžou změnit a bič není pro učitele tak velká investice! Takže znova a tentokrát přemýšlejte a srovnávejte s otázkou, co už zazněla. Čtete anglické knihy?

Do you read English books?

Znamenitě. S takovými studenty je radost pracovat.

Do you speak English? – Do you read English books?

Když se podíváme pozorně, nastala jediná změna – vyměnili jsme významové sloveso a jinak vše zůstalo na svém místě.

A teď do třetice: Máte mě rádi?

Není to zvolání zoufalého pedagoga, je to další věta na překlad, tak se tužte.

A už vás slyším: *Have you like me?

Blbost, přátelé, tak to nejde. Takhle byste nic nepořídili ani s tím anglosaským sedlákem. Napovím vám. „Mít rád“ se anglicky řekne jedním slovem – like. A tohle slovo se chová úplně stejně jako speak v naší omílané otázce. Že by to byl chápající úsměv, který se právě rozjasnil ve vašich tvářích? Podělte se tedy se mnou o výsledek vašeho poznání!

Do you like me?

Výborně. Přesně tak to je. Zapamatujte si to, prosím. A pro úplnost ještě prosím kladnou a zápornou odpověď.

Ano, máme. – Yes, we do.

Ne, nemáme. – No, we don’t.

Tak je to správně. A nehleďte na to, že v češtině zdvořile odpovídáme: Ano, mluvím. Ano, čtu. Ano, mám atd. Pokud v angličtině otázka začne slovem Do, ve zdvořilé odpovědi také bude do. Z čehož pro nás plyne poučení – dobře poslouchat otázku a půlka odpovědi je hotová. A proto se ptám: Rozumíte mi?

Do you understand me?

A slyším ze všech stran burácivé: Yes, we do!

Chapter Two: 
Být či nebýt?

Být. Slovo staré snad jako lidstvo samo. Dokonce si na něm vybudoval kariéru i jeden dramatik. Ptám se jeho slovy:

Být či nebýt? – To be or not to be?

A já jsem.

I am.

A mám štěstí, že tu nejsem sám, to bych neměl pro koho psát. Jste tu i vy, vy jste.

You are.

Vzpomínáte na to pradávné slovo, které se v angličtině používalo pro „ty“? Ano, thou. Ale domluvili jsme se, že si budeme všichni vykat, a proto, ty jsi = vy jste.

You are.

Není krásné, jak jsme všichni zdvořilí? Ano, (my) jsme.

Yes, we are.

We se dokonce rýmuje s českým my. Bude se to hezky pamatovat. A co na to řeknou lidi? Jací lidi? Oni. A kde jsou oni?

Where are they?

Žádné námitky? Nikdo nepostrádá naše akční otázkové do? Je pravda, že naprostá většina sloves si v angličtině na pomoc k vytvoření otázky bere sloveso do, ale některá ne. Sloveso BE je jedním z nich. Dokonce si troufám tvrdit, že člověk nejdřív musí být – BE a pak teprve může něco dělat – DO. A vzhledem k tomu, že starší má přednost, necháme v autobuse sednout stařečka BE a budeme mu trpět jeho důchodcovské manýry.

A protože důchodci jsou někdy zapomnětliví, ptají se:

Co je to?

What is it?

A jsou-li v mimořádně pokročilém věku, už to mají v hlavě trochu přeházené. Budeme ctít jejich šediny a budeme pamětlivi toho, že se od nich stále máme co přiučit. Takže otázku od slovesa BE budeme tvořit přehozením podmětu a přísudku. Přehozením, ne přeházením.

Kdo je to?

Who is she? (V oznamovací větě by bylo pořadí slov she is, že?)

Ano, „Kdo je ona?“ je takové osobnější než Who is it?

I když i to je správně.

Is she my great-granddaughter?

Je to moje pravnučka?

Ne, dědo, to není tvoje pravnučka, to je pošťačka a přinesla ti důchod.

Teď už jsme tu všichni. I (a protože já jsem já a jsem jenom jeden já, budu se vždycky psát velkým písmenem), you, he, she, it, we, you, they.

Všichni jsme tady.

I am, you are, he is, she is, it is, we are, you are, they are.

We are all here.

A to je v pořádku. – And it is all right.

Chapter Three:
Jak se to má vyslovit?

Zazpíváme si? Máte rádi zpěv? Nebo snad „spjef“? Jen si to pěkně zkuste vyslovit. Zpěv. Nemůžu si pomoct, slyším od vás „spjef“. Nic si z toho nedělejte, to já, když si dám „grok“, tak mám taky „rát“ „spjef“. A jsme doma. Ani v češtině neplatí, že všechno se čte tak, jak se to píše.

V angličtině to máme trochu komplikovanější, tam se téměř nic nečte tak, jak se to píše. No dobrá, přeháním, ale faktem zůstává, že anglická výslovnost se vyvíjela, kdežto anglický pravopis tak trochu zakrněl. Není divu, že vznikl pořádný zmatek. A i když jsou určitá pravidla pro výslovnost, která se dají časem a zkušeným okem vypozorovat, není od věci vyznat se ve fonetické abecedě. Je to sada znaků, která nám usnadňuje přečíst anglická slova, a najdete ji prakticky v každém slovníku.

Do you know the phonetic alphabet?

[du ju: nǝu ðǝ fǝ‘netik ælfǝbet?]

Znáte fonetickou abecedu?

Že ne? Nevadí. Ve starších českých slovnících se používá jednodušší, speciálně pro Čechy upravená verze této abecedy, v novějších a v anglických najdeme o něco komplikovanější verzi. Kdo porozumí jednodušší verzi, snadno si odvodí tu složitější. Začneme uvedeným příkladem. Obsah hranatých závorek budeme číst přesně tak, jak ho vidíme.

[du] – čteme úplně stejně jako v češtině. A vůbec, všechny znaky, které jsou přirozeně v české abecedě, čteme tak, jak jsme zvyklí.

[ju:] – co to byl za nesmyslný nápad označit dlouhou samohlásku dvojtečkou? „Jů“. Jana Husa na vás, ten by vás naučil dělat čárky a kroužky! Ale je to prostě tak.

[nǝu] – asi tiskařský šotek ne? Nebo že by „e“ vypilo tolik grogu, že dělá nedobrovolnou stojku hlavou dolů? Ale my máme tohle „ǝ“ i v češtině. Říkejte si po sobě souhlásky naší abecedy. Ale žádné „bé“, „cé“, „dé“… Krátce „b“, „c“, „d“… Ano, tak. Slyšíte ten zvuk [ǝ], který se ozve u každé souhlásky? Říkáte vlastně [bǝ] [cǝ] [dǝ]. Tak to je ono. Mimochodem, když váháte, chcete něco říct a nevíte co, ale přitom nechcete, aby bylo ticho, řeknete něco jako [ǝ:] se zavřenou pusou. Co že to znamenala dvojtečka? Správně, [ǝ] bude s dvojtečkou dlouhé.

[ð] – vypadá to tak trochu jako rašící brambor, ale není. Spíš si představte, že ta čárka směrem nahoru je jazyk a překřížení jsou zuby. Teď se postavte před zrcadlo, zkuste dát špičku jazyka mezi zuby a vyslovte „d“. No ano, to jsem si mohl myslet. Jdu pro Okenu. Tak ještě jednou. Hm, už je to lepší. Není to ani [d] ani [th] a už vůbec ne [dz], je to prostě [ð]. Ano, teď jste to řekli správně.

Doporučuju dobře nacvičit. Poprskané zrcadlo není takový průšvih jako poprskaný Angličan.

[Ɵ] – je blízký příbuzný [ð]. Špička jazyka mezi zuby a vyslovíme „f“. Špička jazyka mezi zuby jsem říkal. Tak. Není to ani [s] ani [f] ani [tf], je to [Ɵ]. Pozor, je tu stejné, ne-li větší riziko znečištění než to, které jsme popsali o odstavec výše.

Tuhle abecedu nejspíš vymyslel nějaký fonetický fanatik.

Phonetic fanatic [fǝ‘netik fǝ‘nætik].

Ale něco mi říká, že by se nám mohla hodit.