© Petr Čichoň, 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0322-3 (PDF)

ISBN 978-80-275-0323-0 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0324-7 (MobiPocket)

De mortuis nil nisi bene.
O mrtvých jen dobré.

▲

Johan Kott nosívá šle, miluje, když si může vyjít na zahradu, která spojuje jeho dům s domem Trudy Lassové. Šle, slévačské kalhoty a obnošená košile, to je Johan. Dnes sedí s Trudou na lavičce u malého jezírka plného leknínů. Nebe se zatahuje a mezi listy občas proplouvá zlatá rybka.

„Johan, čemu furt nosiš ty širy?“ zeptá se Truda.

„Galaty padaju,“ odpoví s nemotorným úsměvem a potáhne si šle. To gesto k němu patří jako ke kuřákovi cigareta. Šle si chvíli přidrží, sjede prsty až ke kalhotám a prohmatává knoflíky. Truda upře pohled na Johanův pas. „Muj chlop, dyž eště žil, tež měl širy. Ale moc jich nenosil.“ Truda se mu podívá do tváře. „Ale knofle neměly. Take jednodušši.“

„Knofle su lepši,“ odpoví důležitě Johan a vybaví si Trudina manžela, jak ho kdysi v práci zasypala žhavá struska. Chce zahnat děsivou vzpomínku a vší silou natáhne šle. Vtom jeden knoflík povolí, vystřelí a spadne do jezírka.

„Johan, ty si aparat!“ rozesměje se Truda a položí mu ruku na rameno. „Enem s tebu se umim tak fajně zasmat.“

Johan se nazlobeně zvedne z lavičky a poklekává k jezírku. Pokouší se knoflík najít v hustém leknínovém povlaku. „To neni možne. Spadlo to mezi listy!“

„Budeš to muset vypustit,“ zasměje se znovu Truda, a když se Johan stále nezvedá, také ona klekne k rybníku. „Fajne, ty nove ryby.“ Odmlčí se a pokývá hlavou. „To su zavojnatky?“

„Karas. Z Činy.“

„Tos kupil v Čině?“

„Ni, v Hornbachu.“ Johan chvíli zapochybuje. „Truda, možna v Bauhausu?“ Vybaví si přitom svou vnučku Elišku a vzpomene si, jak byli spolu kupovat novou rybičku. Ta bude enem tvoja, řekl dojatě a vložil jí do ruky sáček se zlatou rybou. „Aspoň to před zimu vyčistim,“ řekne pokorně a vytáhne zkraje jezírka dvě piva. Když se zvedá, šle, kterou drží pouze jeden knoflík, se uvolní a udeří ho do tváře. Truda se tentokrát nezasměje.

„Johan, dneska si cely nervozni.“

„Oteviraj to, bo mě šlak trefi!“

Truda pohotově odebírá sousedovi vychlazené pivo, otevírá ho a přitom se dívá na zataženou oblohu. Johan se otočí k sousedce a podívá se jí upřeně do očí. „Maruška se vrati ku mně dom…“

„Ále?“ řekne Truda nezvykle protahovaně a chvíli si prohlíží dojatého souseda. Pak se upřeně zadívá před sebe, jako by čekala na první kapky deště, které přinesou odpověď na něco, co ještě neví. Prohlíží si přitom zataženou oblohu. „Johan, věter nam tu lanovku stejně zhodi na hlavu,“ prohlásí smutně a vytáhne z jezírka další pivo. Drží ho jako vítězný pohár, jako nějakou neobvyklou niternost. Napije se a přemýšlí, zda by se její syn Hannes mohl také vrátit z Polska, ale to by se muselo něco stát, řekne si a ponoří pivo zpátky do jezírka. Snaží se své přemýšlení potopit hluboko do vody, ale po chvíli se jen bezradně obrátí k sousedovi. „Johan, idem se schovat.“

„Jušiš!“

▲

Pousměju se na Marušku a vzpomenu se, jak po maturitě chodila s Hannesem. Do školy spolu jezdili. Dyž zavřu oči, vidim, jak jedu spolu do Vitkovic. Hannes je dobry synek, ale o moju Marušku se moc dluho nezajimal. Odjel studovat do Německa, kde se učil stavjat lanovky, a Maruška zas do Prahy na architekturu. A tak to mezi nima skončilo. Maruška v bytě v Praze sama seděla. Sedmatřicet, trochu stara, ni? Robila do večera v projekčnim kancelařu a v noci ukladala malu Elišku do lužka. Přečitala ji pohadku a šla spat. Čemu se vzala takeho chlopa? Baby měl a ona se myslela, že ho to přestane bavit. Dyž se to narodilo, podepisal děcko fixem a přišel až na rozvod. No a Hannes se zas s tu svoju slavnu manželku založili taku velku firmu a začali u nas lanovku stavjat. Ve Vitkovicach se pronajala sidlo jakasi velka firma, kera pry tu lanovku temu Hannesovi a Klifě financuje. Potřebovali ve Vitkovicach, odkud ma ta lanovka litat, jakehosi architekta, a tak se Hannes s Klifu za moju Marušku přimluvili. Možna že ju vybrali, že už robila pro Vitkovice v tym pražskym atelieru? Možna se mysleli, že je po mně a ma rada železo? Nevim, estli železo čuje jak ja.

No, nemaju to lehke baby v kostymkach. Robit musi jak chlopi, i dyž Truda tež robila haviřku. Ale takych Trud bylo malo. Surove železo se u nas tavilo už v hlavach Ročildu, ti museli mět v tych hlavach pudlovnu, aby mohli zrobit taku velku pec. Navic je Maruška odsud, ni kajsik z Prahy. Kaj by našli lepši děvuchu? Maruška musela vědět, že pokud se vrati na Landek, stane se taku normalni babu. Ale možna pravě to ona potřebuje.

Kura, ja mam radost. Maruška se ku mně stěhuje! Do jedneho z dvuch stražnych domku před dolem Anselm, dneska hornicke muzeum z teho zrobili. Ty naše dva domky stoja pod vysoku skalu. Stači z Ostravy přes Odru přejet, hned za mostem odbočit a tam už je naš Landek, tam už je Prajzka. Ale neni to tak jednoduche, jak to vypada. Landek je opuštěny, je to, jak se dnes pravi, periferija. Konec Ostravy a začatek Prajzke. Pod Landekem nikdy nebyl žadny folklor, jak ho občas vidim v televizi nebo jak pišu ve zpravodaju. Žadne kroje, enem robotnicke galaty bez košul a galaty na širach. Take, jake mam fčil na sobě.

Kabřinec. Rozpadnute vrata, rozštipnute dřevo, trava na starych cihlach a jalovce. To všecko Maruška nechala na mojim domku. Fajně poskladane cihly tež zostaly. Maruška pravěla, že to tam musi zostat, že to hlavně nesmim zateplovat a že i plechovu střechu bysme měli nechat. Tuš ju vyměnila za uplně stejnu. Truda ma furt staru rezavu střechu. Kdo vi, co s tym Hannes zrobi. Plechova střecha zakryva Maruščin malučky byt jak pro panenky, tam se te male Elišce bude libit. Dyž se zaměřim v te svoji kuchyni na Trudu, všecko se ve mně sevře a hned se uvědomim, co ji zitra bude muset povědat jeji synek. Jak ji to ten Hannes řekne, to fakt nevim.

Beru na klin Elišku. Je večer. Sedime potichu. Lihovy kahan sviti. Fajně sem ho vyčistil, je jak novy a přitym je to eště starožitnost. Pozoruju Marušku, kera sedi vedle Trudy a tež tak jaksi divně nemluvi. Zajimalo by mě, estli o tym vi. Čita noviny, tam o tym určitě už pisali. My se s Trudu divame enem na fotbal a hokej a čitame Petřkovicky zpravodaj. Maruška je potichu. Všimnul sem se, že je nejradši u mě v kuchyni. Na svuj novy byt pod střechu se eště nezvykla.

Maruška sype do misky ořechy. Chvilu přemyšla a pak přidava šrot, kery našla ve starym kredencu. Eště ho tam schovala Klifa, pomyslim se a uplně se zas cely sevřu. Snažim se na Klifu už nemyslet, enem se divam, jak Maruška otevira okno a sype z misky do krmitka. Ona už nechce myslet na nic špatneho, ale to eště nevi, co se zitra bude robit. Tuš beru unavenu Elišku a idu s ňu po schodach do Maruščiny ložnice. Chvilu sedim vedle vnučky. Pohadku žadnu neznam, tak ju držim za ruku a čekam, než usne. Furt na to myslim a přitym fajně přikryvam tu malučku děvušku. Furt něco enem přikryvam, pomyslim se. Furt musim byt sevřeny, jak bych nikdy nepromluvil nahlas, enem kajsik hluboko v sobě. Otočim se, eště naposled se podivam na Elišku a za chvilu sem dole v kuchyni.

Truda pravi, že odchadza k sobě dom, a Maruška, že pry už ide k Elišce. Tuš se tež obleču kabat a vyjdu na zahradu. Zdvihnu oči až kajsik do černe oblohy, pozoruju hvězdy jak jakusi rakovinu nebe. Hvězdy, mezi kerymi škaredy mrak hleda boha, o kerym farař pověda furt v kapli. Vracam se radši do prazdne kuchyně, k oknu se postavim a divam se na krmitko, kere se uplně ztraca ve tmě. Pomyslim se, že k rodině patři i nasili a že dost ptaku každu zimu nepřežije.

To sem zvědavy, jak to Hannes zitra řekne mamě. Hannes se mi včera svěřil, dyž na skok přijechal z Opola enem kvuli mně, ale prosil mě, že o tym prozatim nikomu nemam mluvit. Truda byla u te hrozne susedky na navštěvě, tak sme mohli spolu mluvit. V Polsku su teho plne noviny, možna že i u nas se o tym piše, ale my s Trudu zprávy nesledujem, ani v televizi ni. Tuš Hannes pravěl, že to mamě povi až zitra. Moc chytry sem z teho nebyl. On mi hlavně povědal, jak po te hruze odešel ze svojeho opolskeho domu a odjel za jakusi německu děvuchu z te jejich partaje, aby se uklidnil. Tuš se představim Hannesa, jak tu včera vytahujem piva z rybnika. Hannes se ho ze začatku ani nedotknul, i dyž měl s sebu řidiča. Jušiš, ty vubec nepiješ, musel sem na něho zakřičet, bo on byl uplně v šoku. Povědal mi, že se v Opolu schadza s německyma kolegama z te jejich politicke partaje. Na rozdil od nas Prajzaku v opolskem vojvodstvi polšti Němce mluvja německy a s tu velku stranu se spojili. Ta jakasi Liga Slezska. A za všecko može jeho manželka Klifa. Taky babsky politik slavny jak šlak, bo volby vyhrala. No, vyhrala? Klifa. Jak se dneska pověda lider za samostatnost Šlonska, ale enem taku tu ekonomicku samostatnost, v tym pry je velky rozdil. Dyť to je jedno, stejně už sme v te nove evropske federaci, povědal sem dycky Klifě, ale ona se myslela, že to jedno neni. Sem z tych politickych změn fest domotany.

Nakonec sme s Hannesem vypili cely rybnik piv a on mi povědal o te svoji milence. Ona robi v jakychsi zpravodajskych službach a tež cosik vysokeho v te jejich Lize Slezska. I v te jejich lanovkove firmě cosik začala robit. Jak se ta děvucha enem menuje? Už se vzpominam. Alicja Berg. Tež polska Němka z te jejich partaje. Pokyvam spokojeně hlavu, bo na mena mam už slabu paměť. Alicja Berg, zastupkyňa Klify.

Co sem měl robit, pane Johan, povzdechnul se Hannes a vypil naraz cele pivo. Povědal mi, jak v tym Opolu se ho Alicja zoptala, co s tym bude robit, a chytla ho za ruku a šli spat k te děvuše. Furt se představuju, jak asi Alicja vypada. To je povaha, ten Hannes, ženaty, a druhu babu se našel, řeknu se potichu, ale sem zaroveň rad, že Hannesa zas zitra uvidim.

Pomalu se motam do ložnice s pivem v ruce, kere sem se z rybnika vytahnul, bo sem se nedival enem na hvězdy, kere su dneska škarede. Su po obloze hrozně rozhazane. V lužku dopiju zbytek piva, bo zitra to bude naročne jak šlak.

Jušiš!

▲

Budim se skoro rano a chvilu sedim rozlamany na lužku. Zdal se mi hrozny sen, ale dyž sem se obudil, tak se ten sen neztratil. On se mě uplně přivlastnil, vysal mě jak vysavač. Smolim na všecko, co se budu nervovat. Znovu se lehnu, chytnu se těžke peřiny a pokusim se ju trochu nadlehčit. Jušiš, zabal mě do teho svojeho světla, tak jak to zrobil Hannes s tu Alicju! Ja mu už rozumim, on se musel aspoň na chvilu odreagovat s babu, aby na to zapomněl, aspoň na chvilu. Jušiš, řeknu se znova, bo už mě to obudilo. To, co sem nechtěl slyšet, už tak hrozně slyšim. Na chvilu sem usnul, ale už mě Truda obudila i přes ty stěny, přes tu uzku uličku mezi domkama. Nebo se mi to všecko zda? Ni, sem pevně přesvědčeny, že Hannes už je z Polska doma.

Sevleču se honem svoje pyžamove monterky, bo v tych se mi spi nejlepši, oblikam se ověřene slevačske galaty s širama a idu se k Trudě podivat, co se tam robi. Eště štěsti, že Maruška už odjela s Elišku do školky. Vybiham přes zahradu do Trudina domka, ani na rybnik se nepodivam.

Truda plače a cosik pověda Hannesovi. Sedi s rukama v klině a Hannes ma sklopenu hlavu až kajsik na zem. Truda se vubec nevšimla, že sem do pokoja vstupil. Furt plače a dal cosik pověda Hannesovi, kery to už nemože vydržet a odchadza ven.

Idu za nim a vidim, že seda do auta. „Hannes, kaj jedeš?“ zavolam na něho a Truda se přida: „Kaj fčil jedeš? Stihneš se vratit, dyž do Opola musime tak honem jet?“ vola Truda, ale Hannesovi neni do řeči.

„Ja jedu s nim,“ pravim a doběhnu ho. Honem s nim sedam do auta. Hannes proti temu nic nema, tak jedem, ani nevim kaj. Nemam odvahu na něho mluvit, enem davam pozur, aby s autem kajsik nevletěl. Projižďame Petřkovicama, a dyž Hannes zaboči do ostre zatačky, vzpomenu se na čabajku. Na stary autobus maďarske vyroby. Uprostřed autobusa byla gumova harmonikova spojka, kera časem dycky popraskala, až se v ni ďury zrobily. Dyž autobus zatačal, tak se v zatačce zalomil. Ohnul se tak, že musel na chvilu zastavit, jak by se musel odpočnut. Hannes jede jak šus, že se držim, abych se do okna nevyvalil. Ja bych se chtěl zastavit a odpočnut se jak ten maďarsky autobus. Zavřu oči a zas se vidim uprostřed čabajky. V jedne ruce držim tašku s bandasku s kafejem a tu druhu ruku se držim potrhane harmoniky. Dneska sem ja tym starym autobusem, poskladany ze dvuch časti a spojeny staru potrhanu harmoniku. Vpředu se kajsik pomalu eště sunu, ale za sebu taham celu dluhu minulost. Oba sme potichu. Neni nalada cosik řeknut.

Hannes zastavuje. Vystupuje a začne povědat, že v Ostravě bylo několik nakladnich lanovek. Tuš ho poslucham. Je mi jasne, že nam kdysi nakladni lanovky nad hlavama litaly. Hannes ode mě odchadza a ja ho pozoruju, jak se prohliža misto, kde se staru lanovku eště pamatuju. Ide k vysokemu lanovkovemu slupu a za chvilu k němu přichadza chlop s přilbu. Ten vypada na stavbyveduciho. Majstra poznam dycky, všeci su stejni. Dyž s nima nesediš v hospodě, tak nema smyslu se moc vybavovat. Majster jak by s něčim furt nesuhlasil. Nasmoleně ukazuje ruku na vysoky slup pro tu novu lanovku. Kura, to je vysoke, řeknu se a zdvihnu oči po lanovkovym piliřu až kajsik do škarede ostravske oblohy. Hannes mu cosik tvrdeho řekne a on mu pravi, že ta stavba je pry na chvilu zastavena. Hannes se ho pta, jak to mysli, ale on enem mavne ruku. Něco špatně je s tu stavbu.

Jušiš!

▲

Cestu domu mi Hannes připada eště vic zlomeny. Jazyk ma za zubama sčisnutyma tak, že nemože slova řeknut. Ja marně hledam Trudu. Litam po obuch domkach a volam susedku. Nedaři se mi to. Až po nějake době sem se všimnul, že Truda nechala na stole listek, že šla nakupovat. Tak sem se trochu uklidnil a na všecko se už vysmolim.

Beru na sebe Hannesuv stary sveter. Zapnu se zip až ke krku, do velke prokuřene kapsy strčim cigaretle a pohladim ten sveter. Beru se ho, enem dyž idu kuřit, je to taky svatečni sveter, bo ja sem svatečni kuřak. Spiš pivo mě bavi než cigaretle, ale tež su dobre, hlavně v takych chvilach, jaka je fčil. Sklaňam hlavu, abych mohl projit nizkyma haviřskyma dveřama. Vchadzam na zahradu a hned miřim k rybniku. Sednu se na lavku a upřu pohled na hladinu. Pomalu se zapaluju a vidim, že se hladina ani nepohne. Truda mi dneska rano připadala uplně ina. Co budu s taku babu robit? Ja chcu stejnu Trudu. Nepotřebuju nic noveho, ani lanovku nepotřebuju. Ja mam rad, dyž je všecko stejne. To fčil bude všecko uplně inači. Potahnu se cigaretloveho kuřa a už se naklaňam nad tu hrozně klidnu hladinu. Strkam do ni ruku až po loket na taky stupinek, kery sem se tam pro piva zrobil, bo muj rybnik je uprostřed hluboky jak šlak. Vytahnu pivo, hned je otevřene, to mam nacvičene uplně perfektně. Napiju se, znova se potahnu cigaretle a už se to začina se mnu trochu zlepšovat.

Divam na vodu a začne poprchavat. To je tak dycky, dyž už se myslim, že se všecko začina spravovat. I hladina je naraz ina. Taka zvlněna bere do sebe kapky dešťa a ja vim, že všecky udalosti mě drža neuvěřitelnu silu. Sem už nasaknuty tym deštěm, ale eště raz se napiju. Divam se na zataženu oblohu a představuju se, jak bude nad moju hlavu litat lanovka, až ju tu postavja, ale fčil vidim enem ten škaredy mrak. On se neda zastavit. Někere věci se nedaju zastavit.

Za chvilu se vracam dom, bo se mi zda, že slyšim Trudu.

„Ste kajsik odjeli, ale je třeba robit. Měli sme štěsti, že se tak narychlo daly kupit.“

„Kura, nenos to, pomožu ti!“ povědam a tež se divim, že to Truda tak honem kupila.

„Nerobim to prvni raz,“ odpovi mi Truda a je zas potichu. Beru do každe ruky ty zasmolene věnce a odnašam je schovat, mohly by Elišku vystrašit. Za chvilu s ňu přijede Maruška z roboty.

„Přehoď se to! Lepši se ti tak ponese, take lehči to bude,“ radi mi Truda, ale mi se to nese dobře. Chcu na ňu mavnut ruku, jako že ju posilam do haje, ale obě ruky mam plne věncu, tak se enem nemotorně zakolibam. Davam věnce do kotelny. Do ohňa bych je nejradši hodil! Dyž se vratim, sedi u stolu už Maruška a Truda ji všecko pověda. Sleduju ju z dalky, jak potichu plače. Truda na mě kyvne, abych šel k ni, a pravi mi: „Ja sem se to dozvěděla posledni, co? Vy ste všeci na to připraveni a ja sem uplně vyřizena! Dybysme se divali na zpravy, možna bysem se to dozvěděla i ja, ale ty se furt divaš na ten fotbal a hokej. Čemus mi to nepovědal?“

„Truda, nemuh sem. Ty mi tež nic neřekneš a po mně chceš, abych všecko povědal.“

Jušiš!