Autor děkuje Carolien a Remonu Vos za poskytnutí soukromé rezidence ve Dvoře Čejkovice a Magdě Šestákové a Peterovi Györimu za tvůrčí azyl ve Špindlerově Mlýně, kde vznikly první kapitoly románu

Kniha vznikla s podporou Českého literárního centra (sekce Moravské zemské knihovny v Brně), Uměleckých domů Worpswede, literárního festivalu globale°, Virtuálního literárního domu Brémy a Česko-﻿německého fondu budoucnosti v rámci rezidenčního pobytu ve Worpswede

Kniha vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR

© Petr Šesták, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0785-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0786-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0787-0 (MobiPocket)

PŘEDZPĚV

Ve věku kdy život bývával cca v půli se svou poutí

bloudil temným velkoměstem

pronásledován třemi šelmami

Ta první se jako had proplétala

hustým lesem mezilidských vztahů

za zády mu syčela

měl bysssss už začít něco dělat

takhle nemůžeš žít věčně

život není jen samá zábava

je čas najít si stálou práci

začít sssssssss opravdovým životem

Druhá šelma se skrývala

v temných zákoutích nevědomí

prastará archetypální potřeba

najít si doupě

mít se kam schoulit

schovat se před nepřáteli

zbudovat úkryt pro mláďata

reprodukovat genetickou informaci

označkovat si území

vyjasnit si teritoriální vztahy

zapustit kořeny

hrabat se v hlíně

A už cítí na šíji teplý dech třetí šelmy

je velmi blízko

pocit společenské a osobní odpovědnosti

touha být pro ostatní důležitý

hromadit sociální kapitál

štvavé ambice

potřeba něco dokázat

něco zbudovat

Tři šelmy ho pronásledovaly od chvíle

kdy dosáhl věku v němž život

bývával v půli se svou poutí

za starých časů

než vymysleli tisíc a jeden způsob

jak udržet člověka naživu

všemu navzdory

jen aby se dostálo statistikám

že se máme

pořád lépe a pořád déle

Skrýval se porůznu

šelmy ho vždy vystopovaly

vyčmuchaly ho i v nejzapadlejší špeluňce

šly po něm na dalekých cestách

neschoval se před nimi ani tady

mezi davy v hlavním městě

pořádaly na něj štvanici

naháněly ho z různých stran

až se ocitl v busu

Motor v otáčkách a stoupání na poslední vlnu v krajině

na vrcholu křižovatka a rovně po hlavní

v malém dolíku důvěrně známá

silueta rodného města

města na samém okraji země

města s přebohatou historií

města jež poznalo

různé amputace posuny a odsuny

Motor vrní po cílové rovince

rodné město leží

poklidně a vyzývavě ve své dolině

jako nalíčená past

1

Hlavní silnice protíná město jako jizva přes obličej. Historickému centru se vyhýbá elegantním obloukem, zprava zní zvony dávnověků a zleva jim ozvěnou odpovídají paneláky. Hlavní silnice vede skrz naskrz a není třeba se tu zastavit na cestě mezi Naším hlavním městem a hlavním městem cizí sousední země. Josefovo rodné město se hlásí neurčitou rozpadlou a zarostlou zídkou, která lemuje silnici. První náznak města, který lze spatřit, je Zanedbaný hřbitov a na tom hřbitově jsou náhrobky většinou dávno svalené a zarostlé bujnou vegetací. Ten hřbitůvek sem byl kdysi dávno odsunut ze Starého města, aby už dál nebyl součástí jeho historie. A leží tu Oskar Blum — zesnulý 1885, Max Fleischman — 1869, Josef Silberstein — 1928, Sara Weiss — 1934… Autobus projede kolem rozpadlé zdi Zanedbaného hřbitova, jede lhostejně pořád dál po hlavní a mohl by dojet až k velkému Udržovanému hřbitovu na druhém konci města. Města, které vítá všechny příchozí svými hřbitovy, ačkoli mnohem víc místa je v něm vyhrazeno živým. Navzdory tomu, že živých je mnohem méně než mrtvých, a čím dál méně jich vždycky bude. Ten velký hřbitov je pěkný a stále s oblibou využívaný a na náhrobcích jsou jména jako Nikolaj Marčuk — 1945, Franz Mittelbach — 1946, Marie Mazancová — 1988, František Straka — 1964, Hermíne Prochaska — 1945, Marek Platzer — 1955… Autobus by dojel po hlavní až sem, mohl by dojet až do Cizí země, kdyby nejdřív nebylo nádraží, krásné Nové nádraží, postavené v období budování tehdy fungl nového Starého režimu. Bus zastaví někde uprostřed, mezi hřbitovy, a Josef Zradil, Josef Ztracený, Josef Nehnízdil, Josef Kdesjenbylcelátadlouháléta, zkrátka Josef, vystoupí. A hned zaslechne tu polyfonii, ten sbor, kterým ho jeho rodné město volá, protože ho potřebuje, protože potřebuje návrat dobrých rodáků přicházejících s posláním, světaznalých, pronásledovaných šelmami, potřebuje návraty a přísuny po všech těch odchodech a odsunech. Čeká s otevřenou náručí na své zbloudilé a znovunalezené děti. A Josef má veselé nutkání každého pozdravit, protože všechny ty tváře jsou mu povědomé. Někde hluboko v paměti má do formaldehydu naložený alespoň jeden exemplář z každé místní rodiny, sbírku společných rysů tváří z rodného města, nějaký společný genetický základ, který se jimi proplétá.

2

Autobusové nádraží je ve městě důmyslně umístěno hned vedle vlakového. To inženýři z jednoho starého režimu měli ten smělý nápad. Postavit autobusové nádraží hned vedle vlakového, a usnadnit tak lidem přestupy. Proto také nechali zbourat starou a již napohled zcela nevyhovující secesní budovu a postavili Novou, méně sentimentální a ornamentální, o to více však nefunkční. Vybudovali tento infrastrukturní komplex simultánně s tím, jak celé město i jeho nádraží ztrácely svůj infrastrukturní význam. Za Zlatého věku se totiž na velkolepé nádraží přijíždělo z jednoho směru a v opačném směru se zase odjíždělo. Za onoho Starého režimu byla ale v jednom směru trať z dobrých politických důvodů uzavřena, a tak se alespoň v jednom směru přijíždělo a v tomtéž směru se zase odjíždělo. Zájem podniknout takovou cestu překvapivě nebyl nijak výrazný.

Města jsou srdce a plíce krajiny, hlava hlavonožce. Z nich a do nich proudí chapadly, tepnami a cévami zboží, lidé, myšlenky, příběhy a kapitál paprskovitě do všech směrů. Když zavřeli trať do Cizí země, protože zavřeli vůbec všechny cesty do Cizí země, část kraje se přestala okysličovat a začala odumírat. Celé pohraničí se proměnilo v hnisavou gangrénu, která se šířila a postupovala k městu. Odumíral mu celý jeden paprsek, jedno chapadlo. Křehká rovnováha mezi severem, který se ve všeobecném zmatení pojmů stal najednou Východem, a jihem, kterému se začalo říkat Západ, byla narušena. A krajina, která po staletí bujela a kvetla, začala upadat, protože koloběh mízy proudící z jejího středu, z Josefova rodného města, byl uskřípnut. Začaly chřadnout i vesnice a celý venkov napojený na jeho cévní síť. A ještě teď, přestože městu kancelářskou sešívačkou z Bruselu chapadlo zase umně přicvakli zpátky, se ten složitý, křehký a jemný systém proudění životadárné mízy obnovuje jen pomalu. Tak pomalu, že už to možná ani nestihne.

A teď tu stojíš, Josefe. Před nádražím s velkým báglem, nasáváš můj odér, vůni rodného města. Už nevoním sladem, protože pivovar zavřeli. Pozoruješ ten cvrkot na ulici, těch pět deset lidí okolo. Jsou ti všichni povědomí, postávají tu, nebo se někam šourají, vypadají zanedbaně, jako by je tu někdo zapomněl, oblečení jako v jednom z předchozích desetiletí, které se na nich obecně asi hodně podepsalo. Tak jsi tady, vrátil ses. Ne jako většina tvých vrstevníků, přátel a známých, kteří odešli studovat vysoké školy do Velkého světa a už tam zůstali. Ne jako tvoje nejbližší rodina, jako maminka Víra, jako tvoje sestřičky. Všichni provedli exodus a odešli za prací, za dobrými školami pro svoje děti, za koncerty, za divadlem, za anglickým trávníkem apod. Do satelitní vesničky někde na okraji hlavního města, na nějaké rozparcelované pole, jehož obyvatelé, obklopeni mocným oplocením, skládají své malé papundeklové životy ze spousty malých umělohmotných věciček. Vaši rodiče cestovat nemohli, proto vy jste museli, jinak byste byli blbí, tak vám to říkali. I ty jsi odjel do světa, cestovat, za studii, za zkušenostmi, naučit se jazyky, získat rozhled. Ale zaslechl jsi moje volání, volání svého rodného města, které tak zoufale potřebuje návraty.

Vracíš se, protože potřebuji mladé lidi s rozhledem, kteří budou přispívat k tomu, abych vzkvétalo, a byl tak důvod pro to, aby se do mě mladí nadějní lidé vraceli, a díky nim bych vzkvétalo, aby bylo proč se do mě vracet. Proto jsem tě volalo, poznal jsi kus světa, ale uvědom si, hluboce a vroucně znáš jen mě. Každé děcko je Kolumbus, dospělý už jen chodí ve svých vlastních kruzích. Kolikrát jsi bydlel někde ve velkoměstě v bytovce, vyšel vždy jen do svého patra a nikdy se nepodíval o jedno výš? Neprozkoumal jsi sklep, nenahlédl do dvora? Dospělé zajímají víc vzdálené věci než bezprostřední okolí. Jen jedno místo v životě jsi skutečně objevoval, osahával, ochutnával. Mě, svoje rodné město. Víš, že na rohu ulice, kde stál váš dům, a té dolní kolem zahrádek u trati roste keř s kyselými listy. Nikde jinde bys ten druh nepoznal, ale tady to znáš. Vždycky když jdeš kolem, ještě i dnes, utrhneš si list a žvýkáš. Když zavřeš oči, představíš si celou cestu odněkud někam mými ulicemi i s každým rohem, zídkou, stromem, domem. A vzpomínáš? Víko toho kanálu před městským lesíkem se dá odklopit, a když kanálem, ve kterém je voda jen po dešti, prolezeš až na konec, ocitneš se u toho potoka, nebo spíš stoky, co teče od Nového špitálu. Dnes by ses do té betonové roury asi nevešel, pěkně jsi mi vyrostl. Čím jsi větší a čím větší máš rozhled, tím jsem menší. Ale nebude ti u mě úzko. Jsem tak malé, že připomínám doupě. Jsem útulná skrýš.

3

Josef vešel do nádražní haly. V trafice si koupil tabák, ačkoli běžně kouří jen na cestách. Ale ty první dny v rodném městě, jeho znovuobjevování, to přece bude něco jako výlet. Hala, zvenku nenápadná, uvnitř překvapí svými rozměry a výškou stropu s dřevěným podhledem. Josef tu odjakživa rád zaklání hlavu a hledí na strop. Má z toho příjemné závratě, zatočí se mu hlava. Sobota, šest hodin ráno, s kumpánem přivezeným až z hlavního města, vesele opilí. Holahej, nechť sednou na železného oře, vyjedou do srdce starého impéria, do sídla císařského, a vyhledají nějakou afterparty!

Šlo o jednu z víkendových návštěv, kterými během studií udržoval příležitostné kontakty s rodným městem. Předešlého večera vyrazili na nevinnou decinku do vinárny. Ale dostali slinu a stékali městem od baru k baru, pili ve Světě, v Zatáčce i Na Věčnosti, a když došly undergroundové nebo alespoň trochu stylové podniky, vymetli ty nejdebilnější a nejvulgárnější diskotéky a dělali tam ostudu. Byl to obvyklý okruh, night life v zapadlém maloměstě, na konci světa, člověk vleze i někam, kam by jinde nevlezl. Scházeli městem a jeho bary dolů, až na kruhový objezd, skoro k nádraží. Po páté ráno zjistili, že už jim nikde nenalijí, že město umřelo. Ale chuť pít dál měli velikou.

Nádraží bylo kousek. Bylo to tak snadné, koupili si lístky, zaplatili kreditní kartou, počkali na první sobotní vlak, nastoupili do něj, vlak se rozjel. A za chvíli už jeli po mostě, po tom vysokánském železničním mostě, přes řeku a přes údolí, ze kterého je Staré město jako na dlani, mostě, po kterém dlouhých čtyřicet let putování pouští žádné vlaky nejezdily. A krajina za oknem byla zcela lhostejná k hranicím, žádný kopec, žádná hraniční řeka. Najednou prostě Cizí země s toutéž krajinou, která lidské hranice ignoruje, nezvlní se jen proto, že někdy před sto lety na nějakém vzdáleném zámku, byť by to byl zámek samotného Krále Slunce, bylo rozhodnuto, že právě tudy povede hranice obou zemí. Josef najednou sedí ve vlaku a z pouhého rozmaru vykonává cestu, která byla pro jeho rodiče zcela nemyslitelná, která byla pro několik generací zcela nemyslitelná, a dokonce byla nemyslitelná i pro divokou zvěř. Ta si natolik zvykla na ostnaté a elektrické dráty, že ani dlouho po Revoluci, kdy byly dávno strženy, se ještě srny a zajíci neodvažovali přejít tu už neexistující hranici, protože generace zajíců a srn se učily, že právě tady končí jejich svět. Lidé, kteří se čtyřicet let pokoušeli vodou, vzduchem, lesem hranici překročit, bývali pokousáni zuřivými čokly, provrtáni olovem, odvlečeni do lágrů a věznic. A přibližně titíž lidé byli za to, že je nechali pokousat, že je provrtali olovem, odvlekli do lágrů a věznic, odměňováni, oslavováni a vyznamenáni. Občas ale někteří občané Naší země mohli do Cizí země vyrazit, to když dlouho čekali na výjezdní doložky a úlisně sekali Starému režimu dobrotu, různě se kroutili a pracovali pro ten režim, alespoň naoko. Ale naoko, nebo z přesvědčení, z hlediska režimu v tom není rozdíl. I takoví byli, jako strýc Dařimil z hlavního města, ten si mohl i tehdy vyrazit skoro jako Josef dnes. Josef se ale proto nemusí zaprodávat, nemusí riskovat život, zamává kreditkou a jede si do Cizí země, dá si tam před císařským palácem vuřt, točené pivečko, čokoládový dortík, jukne do muzea, zdřímne si v parku na trávě a odpoledne zase zpátky vlakem do rodného města. Není nic přirozenějšího, co dělat se sobotou. Vždyť ta přirozenost nakonec musí zvítězit nad výmysly, tak jako lidská administrativa musela dát nakonec krajině za pravdu, že tady žádná hranice není. Stavte se klidně na hlavu, zabíjejte se, nenáviďte, mučte se navzájem, jen proto, aby tady byla hranice! Ale ona bude pořád jen vaší představou, až vy nebudete, nebude tu ani ona.

Od chvíle, kdy přibližně titíž lidé, kteří před x lety ostnaté dráty na hranicích nadšeně montovali, ty dráty zase nadšeně demontovali, protože přišla Revoluce, docházelo na hranicích k všelijaké cirkulaci osob. A pohraničí v obou zemích, a dokonce i Josefovo rodné město začínalo být zase dvojjazyčné, i když zdaleka ještě ne tolik, jako bývávalo v dobách, než přišly do módy různé odsuny a z vlakového nádraží jezdily místo moderních souprav směřujících z Našeho hlavního města do cizího jen dobytčáky.

4

Krátce po obnovení tratě jezdila ve směru z Cizí země do Josefova rodného města spousta vlaků, protože občané té Cizí země si povšimli, jak je naše měna Měkká oproti té jejich Tvrdé, a každý den ráno a odpoledne z vlaku vytekl aspik bezejmenných cizinců a rozplizl se po obchodech, restauracích a cukrárnách. A večer se přespolní vraceli s igelitkami a nákupními vozíky plnými rohlíků. Občané města si stěžovali, kudy chodili, že ti nenažraní burani z cizího venkova s peněženkami naditými valutami celé město vykupují a skupují a že v poledne už nejsou k dostání rohlíky a že ceny větrníků, laskonek, věnečků i rakviček kvůli nim stoupají do nebeských výšin, že jsou nevychovaní a v restauraci nenechají nikdy žádný tringelt, přestože i Malé částky platí vždycky Velkými bankovkami. A Josef, Pepíček, to všechno říkal taky, tak jak to slyšel u dospělých.

Jenomže Nový režim tu byl krátce a nikdo mu ještě moc nerozuměl a neorientoval se v něm. Obyčejní lidé viděli jen tu špatnou stranu mince a nedocházelo jim, že občané Cizí země přinášejí do města spoustu peněz. Podnikaví rodáci toho ovšem dokázali obratně využít a rozjeli všelijaké byznysy a některým z nich bylo požehnáno a zázračně zbohatli. Město vzkvétalo a obrůstalo plody kapitalismu a voňavými rudými poupátky bordelů. Okolo silnice do Cizí země se ozývalo tisíceré vzdychání a hýkání a brázdami polí tekly proudy cizáckého semene. Až někoho dokonce napadlo postavit nevěstinec, který by vypadal jako hrad, jako ten slavný Štejn, jehož gotické věže sahají až do mraků. Někdo jiný chtěl toho, co postavil ten ohromný hrad plný komnat pro smutné princezny, trumfnout, a tak nechal hned u hranic s Cizí zemí vystavět celé středověké město v životní velikosti, kde se u kulatého stolu scházeli pochybní rytíři a krupiér rozdával karty. A taky tam začali prodávat ohromné sádrové trpaslíky na zahradu, veliké jako autobus. Nemusela se za ně platit daň, protože kolem hranic byla zavedena Bezcelní zóna. A v Bezcelní zóně se dal koupit levný alkohol a cigarety, ale jejich vývoz ze zóny byl omezen kvótami. Někteří občané Josefova rodného města se začali živit tím, že stáli celé dny fronty na hranicích, protože jezdili do zóny a zpět s kartonem cigaret a jednou lahví luxusního alkoholu. Nebo toho měli i víc, pod šusťákovkou, pod dětskou autosedačkou, pod blatníkem… Ale potom se o zisk museli občas podělit s hraniční policií. Stáním ve frontách a převážením cigaret a alkoholu se dalo vydělat mnohem víc peněz, než měli v rodném městě lékaři, učitelé, radní nebo úředníci. A nejbohatšími občany kraje se vedle Velkých byznysmenů stali Malí celníci.

A pak některé cizince napadlo, že když budou bydlet v Josefově rodném městě a dojíždět pracovat do svojí Cizí země, budou mít nižší životní náklady, bude se jim žít líp a budou šťastnější. Hodně místních zase pochopilo, že se budou mít líp a budou šťastnější, když budou pracovat v Cizí zemi a vydělávat v její Tvrdé měně. Taky Josefova máma, Víra, jezdila pracovat za hranice, třeba hlídat děti jedné baronce, protože v cizině měli pořád ještě barony a knížata a byla to vůbec pohádková země. Dveře obchodů tam otvírali neviditelní portýři, v regálech leželo chlupaté ovoce, zpod přivřených víček hleděly podivné zelené ořechy a v prodejně s hifi věžemi a videy všechno blikalo jako v raketoplánu.

Jednou musel Josífek ráno brzy vstávat, ale ne do školy. Měl jet s mámou do ciziny. Bylo už skoro léto a na cestu měl nachystané sandály. Odjíždělo se už v pět hodin, Pepíčkovi byla zima, hlavně na nohy, a tak si místo nachystaných sandálů narychlo obul zavřené boty. Jenomže se nepočítalo s ponožkami. Víra, která obvykle na všechno myslela, nenachystala Josífkovi ponožky, protože nepočítala, že bude po ránu taková zima. A tak Josef rychle nějaké nahmátl v šuplíku, a protože je minule neposkládal, jak měl, a protože Víra neměla čas ho kontrolovat, jestli plní svoje povinnosti, nemohl tak narychlo najít pár stejných ponožek, a navíc jedna měla na palci malou díru. Už nebyl čas. Spěchalo se na vlak. Ale i s každou ponožkou jinou se dá cestovat vlakem do Cizí země, a cítit se tak důležitým. Rodina těch baronů bydlela opravdu na zámku s obrovskou zahradou, kde měli poníky, a hlavně autíčka na elektromotor, ve kterých se dalo jezdit. Pepíček se po nich pořád lačně díval a tajně doufal, že se půjdou povozit. Ale ta malá baroňátka, ti rozmazlení aristokratičtí spratci si autíček vůbec nevšímali a pořád chtěli hrát na schovávanou, houpat se na houpačce a podobné nesmysly. A k obědu byly chlupaté knedlíky a dušená zelenina a Josífkovi nešlo do hlavy, jak to, že ani nemají maso, když jsou tak bohatí? Jak to, že nemají kuřecí stehýnka? Třebas i dvě pro každého, podle libosti?

Odpoledne se pak šlo na procházku do cizího města, kde každý Starý dům byl jako nový, barevný a v oknech měl muškáty. Přidala se k nim sama paní baronka a na náměstí navrhla, že malému hostu z chudé země, kde pohádky dávají jenom na Vánoce v televizi, koupí nějaký dárek. Vzala ho do obchodu s obuví. Jedny kecky se mu moc líbily, byly barevné a vypadaly úplně jinak než jeho boty a boty všech spolužáků a kamarádů z ulice. Zul se a chystal se vyzkoušet ty Nové boty. Prodavač se na něj podíval s povytaženým obočím. Palec trčel ven a každá ponožka jiná. A krásná paní baronka se na Josefa tehdy podívala tak soucitně a hebce, nejspíš nikdy nezapomene na ten pohled. I koupila mu ty boty a pět párů ponožek k tomu. Maminka Víra potom říkala, že to byla strašná ostuda. Nevěděl proč, ale dárek si kvůli tomu dlouho vyčítal.

Ještě jednou, když ho zrovna neměl kdo hlídat, jel s maminkou Vírou pracovat do Cizí země, ale tentokrát to nebylo na zámku. Okurky se sklízely na stroji, kterému se říkalo letadlo. Byla to ovšem dost přízemní mašina, které se o oblacích ani nesnilo, jakýsi traktor s konstrukcí připomínající křídla. Na nich sběrači leželi celý den na břiše, museli držet hlavu zvednutou, za zátylkem je příšerně bolelo a ruce jim dřevěněly, jak byly svěšené dolů a s neúprosnou rychlostí, kterou se stroj sunul vpřed, se natahovaly po okurkách. Víra od té doby, když je jí opravdu hodně zle, když je jí nejhůř a vše se kolem ní hroutí, říká, že je to těžší než na okurkách. Ten den, kdy na pole přijeli spolu, bylo hodně okurek a málo sběračů, a tak šéf směny rozhodl, že zaměstnají i to děcko, když už ho s sebou brigádnice přivezla. Protože sbírat by v tom zběsilém tempu nezvládal, posadili ho za volant letadla. On, Josífek, měl řídit letadlo! Musel držet volant, a hlavně s ním moc nehýbat, aby kola traktoru byla pořád v brázdách a nejezdila po okurkách. Jak byl malý, neviděl pořádně z kabiny, kam ta kola míří, a tak občas vykolejil a vždycky musel jeden z chlapů přiběhnout, kam sakra ten spratek čumí!, a najet zpátky do brázdy. Hrozivě a sprostě mu nadávali, protože přejel docela dost okurek. Ale na konci nekonečné šichty ho plácali po rameni, a dokonce mu zaplatili polovinu toho, co dostala jeho mamka. Řekla mu, že tolik si dospělí v jejich rodném městě vydělají za týden, a mohl být pyšný. Tehdy pochopil, proč se máma z té Cizí země vrací vždycky tak strhaná, a veřejně se zavázal, že až bude Velký a bohatý, koupí jí jaguára.

5

Teď už Pepíček docela velký je a musí přiznat, že závazek zřejmě nesplní, že je sobec a lempl, který si ani kvůli Víře, ani kvůli mamince nechtěl sednout na nějaký kolotoč v lunaparku, kde se za svezení neplatí, ale inkasuje, ovšem pod podmínkou, že nevystoupíš, že už nikdy nevystoupíš, jakkoli ti z toho bude šoufl. Proto to cestování, proto to sbírání zkušeností, získávání rozhledu. Aby nebyl moc na očích. Aby si nikdo nemohl všimnout, že nemaká mamce na jaguára. Ona ta slavná jména cizích měst zní romanticky a velkolepě, ale jen ať Josef pěkně přizná barvu, co že tam dělal? Neuklízel tam snad po kanclech? Nedělal recepčního po hostelech a nedoplňoval zboží po supermarketech? Na to studoval pět, šest, sedm let vysokou? Ty tři šelmy, které po Josefovi vyběhly, mají bezpočet krotitelů, nejsou to divoká zvířata, ale vycvičené nástroje určené k vyhledávání, asimilaci a v případě nutnosti přímé eliminaci veškerých ahasverů. Zahnat zbloudilce do kouta, nůž pod krk — buď, anebo… Naštěstí v tu správnou chvíli přišlo volání rodného města, nabídka důstojné a zajímavé práce, jobu, který sice poskytne jen nuznou obživu, ale který má smysl, obzvlášť na malém městě, kde mají i Malé věci velký smysl, nabídka práce, která je posláním. Šelmy se uklidnily, šelmy vyčkávají, jak s tou příležitostí Josífek naloží. Číhají. Na jaguára to nevypadá, ale možná nebude důvod chlapce hned rdousit.

Víra jako by už od Pepíčkova útlého dětství tušila, že od syna se materiálního zabezpečení sotva kdy dočká. Na brigády do cizí sousední země nejezdila sbírat zkušenosti, získávat rozhled. Takový luxus si nemohla dovolit. Jezdila tam získat kapitál, který v té zemi byl, bylo ho tam tolik, že se ukládal jako radioaktivní spad dokonce i do okurek, všechno jím tam bylo prozářeno, zatímco v Naší zemi tak zoufale chyběl. Okurka u nás byla z nějakého důvodu jenom okurka. Ale tam Víra na letadélku sbírala v okurkách ten kapitál. Kapitál v té zemi sbírala i její sestra, Josífkova teta Elsa, a šlo jí to moc dobře, protože měla povolání v Cizí zemi velmi žádané. Když obě sestry nasbíraly dost kapitálu, otevřely si rodinný podnik, restauraci, posilovnu, kosmetický salon a kadeřnictví v jedné budově. A cizinci, pro které Víra dřív otročila, k ní teď jezdili jako zákazníci, nechávali si nanést pleťovou masku a udělat novou frizuru, dali si řízek s bramborovým salátem a spokojení jeli zase do té svojí země. Konečně si díky novému levnému trhu mohli užívat výsad toho, co jim všichni říkali, že jsou, tedy střední třídy. Střední třída jedné země totiž dnes může mít výsady střední třídy jen na úkor nějaké druhé chudší země, ať už je to země sousední, nebo třeba na druhém konci planety. Pokud země takovou chudší zemi nemá, ze střední třídy jejích obyvatel se, aniž ji kdo upozornil, stává nižší třída, což si žádný její příslušník nechce připustit, chce si pořád kupovat všechny ty věci, a tak se zadlužuje, stává se frustrovaným a frustraci si vybíjí nenávistí. Tím Naše země a některé další země z Východu vytrhly takříkajíc trn z paty některým cizím zemím z takzvaného Západu, bez ohledu na to, jestli zrovna náhodou nebyly na jihu, nebo na severu.

To vše ale bylo učiněno pro dobro Naší země, pro dobro všech našich zemí, protože jsme přece všichni na jedné lodi a už spolu nebudeme válčit, jenom nechtějte stejně vysoké platy, ono se přece u vás nežije špatně. A milujte se a množte se. Od toho tu máme stipendijní pobyty, program Erasmus Rotterdamský, takzvaně studijní. Ale o studium tady nejde, jde o lásku a množení, o přátelství napříč hranicemi, o Síť vazeb. Chloé přece taky přijela na Erasma Rotterdamského. Program na rozšiřování lásky, rodiny a přátelství mezi všemi krásnými lidmi na tomto kontinentě. Protože my všechny ty hranice jakoby smažeme, ale vy si je jako ty srnky a ti zajíci někde hluboko v podvědomí uchovejte a tu kupní sílu po nás, prosím vás, nechtějte! Protože když na skladě dojdou chudší země, tak je hned oheň na střeše, oheň na střeše katedrály, kterou jsme postavili jako chrám víry ve svobodu, rovnost a bratrství a spousty malých papundeklových věcí.

6

Josef následoval volání svého rodného města a vyrazil směrem k centru na kruhové náměstí, dříve pojmenované po jednom městě pojmenovaném po jednom masovém vrahovi. Dnes se mu říká samozřejmě jinak, ale někteří lidé si dlouho nemohli zvyknout. Někteří si snad dokonce dodnes, ani po nějakých těch dekádách, nezvykli. To se dalo pochopit a tolerovat u seschlých a senilních stařečků a babiček, ale o těch mladších, ještě v takzvaném produktivním věku, kteří si stále nemohli zvyknout na Nová jména, která nahradila stará nová jména, kterými byla nahrazena jména ještě starší, o oněch to cosi vypovídá, o nich si lze udělat určitý obrázek. Možná na těch názvech tolik lpěli proto, že tolik lpěli na celé té době, na tom, jak se jim žilo za toho Starého režimu, jak se jim v něm pracovalo, jak se v něm klábosilo na úřadě, jak se pila kafíčka a lidi holt počkali, jak jim řezník podával podpultovku. Jak hřejivý to byl pocit, když právě oni dostali něco, čeho se ostatním nedostávalo. Dnes si můžou koupit všichni všechno, pulty hypermarketu Země nákupů neustále přetékají, jako kaše v té pohádce, nikdo to už neumí zastavit, ty nejlepší flákoty se hrnou na nebohé občany a oni si je všichni kupují. Už žádné hřejivé pocity výlučnosti, jen banalita, jen kus prasete, maso pro masy, obyčejné žrádlo. A tomuhle bludnému kruhu, tomuhle kruháku, ze kterého se do všech stran paprskovitě šíří ulice, tomuhle pupku města, kterému se nedá vyhnout, ať už jdeš kamkoli, vévodí chlap se samopalem na vysokém mramorovém piedestalu, dílo akademického sochaře až z Našeho hlavního města. Za vytvoření sochy soldáta mu dokonce byla udělena státní cena. Jednu dobu se zvažovalo, že by se socha mohla nahradit něčím, co by více odpovídalo duchu doby, ale zvažovalo se to příliš dlouho, takže mezitím socha soldáta osvoboditelské velmoci získala zase na aktuálnosti. Větry bývaly v těchto končinách odjakživa nestálé a možná přijde čas, kdy se město bude moct pochlubit jejím zachováním.

Josef musí obejít ten kruh, každý den, ať půjde kamkoli, bude ho muset obcházet. S Arturem se mu nikam chodit nechtělo, ulili se ze školy, seděli tady uprostřed, pod soldátem, mezi prochcanými okrasnými keříky, lili do sebe nějaké čůčo a Josef věděl, že se do všech těch směrů jednou rozjede, že hned po tzv. zkoušce dospělosti vypadne z téhle díry. Všichni okolo měli zrovna dopravní špičku, kolem kroužily stovky aut, kroužily a kroužily, bez konce, jako by se řidiči neodvažovali to strhnout a vyjet z toho kruhu. Tak jako tehdy Blanka, úplně zkouřená, za volantem svého malého fiata, s čerstvým řidičákem, uprostřed noci. Najela na to rondo, ale už z něj nedokázala sjet, nejspíš proto, že byla sama sjetá, pod vlivem marihuany nebo vesmírných energií. A tak jezdili dokola a dokola, jednou, dvakrát, stokrát a svět jim připadal zázračný. Rozhlíželi se kolem sebe, co je tohle za město? Co je tohle za zemi? Blanka tady v jednom z těch aut možná krouží dodnes, má už asi nějaké větší, s jednou dvěma dětskými autosedačkami vzadu na sedadlech, krouží už jinak. Ne z radosti, mladistvé životní bezradnosti, která je otevřená všemu. Krouží jako všichni, už jen ze setrvačnosti.

7

Vyhledal ten dům podle čísla popisného. Tip na podnájem u paní Zimmerové dostal od maminky Víry. Je to nějaká její známá. Rodné město se od jiných podobných měst liší především tím, že Víra tu má známé, spousty známých. Nad průjezdem visela cedule, už tehdy zašlá a oprýskaná: OPRAVY DEŠTNÍKŮ A ČALOUNICTVÍ. Vešel dovnitř a ucítil pach čerstvě vytřené chodby. Dílna sídlila ve dvoře a on zoufale rychle potřeboval opravit ten propálený gauč. Bratránek odjel na dovolenou a svěřil mu klíče od svého luxusního podkrovního bytu v ulici Na Výsluní, čerstvě zrekonstruovaného. Potřeboval zalívat kytky a Josefovi přišel volný kvartýr zrovna vhod. Měl nekalé úmysly se sněhobíle čistou, tehdy patnáctiletou Blankou. Jemu bylo jen o rok víc. Ležel na ní na tom rozkládacím gauči v bratrancově ložnici, rozpouštěla se pod jeho doteky a polibky a voněla roztoužením a příslibem. Rozhicoval ji zřejmě příliš, teplo zespodu překračovalo únosnou mez. Celkem trvalo, než si všimli plamenů. Vyskočili z gauče. Navodit romantickou atmosféru pomocí svíček u postele se zpětně nejevilo jako dobrý nápad. Vzplála peřina. Ve svitu plamenů se blýskaly dřevěné trámy krovu. Josefova první myšlenka byla, že to bude ostuda. Takto vychovávají Malá města své děti — cokoli nestandardního se přihodí, je klasifikováno jako ostuda. Způsobit požár, ohrozit životy, to by mohla být Velká ostuda, tak velká, že by tu ostudu snad Josef nepřežil. A nejen on, takovou ostudu by nepřežila celá rodina! Nabízelo se jediné, zůstat v klidu ležet v plamenech a nepřežít požár. Zahynout při požáru, navíc v mladistvém věku, to není ostuda ani na malém městě, to je tragédie. Pokus změnit scénář ve prospěch tragédie ale Josefovi překazil pud sebezáchovy. Nabral hořící peřinu do náruče a utíkal do koupelny. Místo dveří tam byla záclona. Chytla by ihned. Na balkon! křičela Blanka. Jenomže na balkoně jsou kytky, bratrancovy vzácné byliny, s nimiž je úzce spjat jeho duchovní život a na nichž si velmi zakládá. Čert je vem!

Josef udupal plameny. Popálený se sesunul do křesla v obýváku a čas se opět rozeběhl. Blanka byla ovšem rozohněná, lízala mu popáleniny na nohách a mířila výš a výš. Ještě chvíli si nepřipustit žádné starosti. Když se mu prolíbala do klína, Josef zaklonil hlavu, a ještě než přivřel víčka, periferně zahlédl plápolající světlo v ložnici. Hořel tam koberec a gauč. Po celém bytě poletovalo chmýří z peřiny. Kouř štípal do očí.

Namísto opakovaného pokusu o věčné stvrzení Velké lásky k Blance ho následující dny čekaly pokusy zahladit alespoň nejvýraznější stopy celé avantýry. Vyříznout koberec a zalepit novým kusem, nechat přečalounit gauč. Mamka má známého čalouníka, v Zoufalově ulici. Ještěže má Víra tolik známých. Pravý důvod, proč potřebuje čalouníka, jí samozřejmě nesdělil. Byt vyhledal podle čísla popisného. Nad průjezdem visela cedule: OPRAVY DEŠTNÍKŮ A ČALOUNICTVÍ. Vešel dovnitř a ucítil pach čerstvě vytřené chodby. Čalounická dílna už tu není, čalouník nejspíš taky není a deštníky už se všeobecně neopravují, nic se neopravuje, všeho se stíhá vyrobit příliš mnoho, stíhá se jen vyrábět a porouchávat, nic jiného se nestíhá.

To je pan doktor? Nějak se zamyslel… Eh, ať prosím paní Zimmerová promine. Jen nějaká vzpomínka Josefovi prolítla hlavou. Ale nemusí mu říkat pane doktore, Josef si na tituly moc nepotrpí, a tenhle stejně nemá žádnou váhu. Je to přežilý titul ze Starého režimu, na kterém některé univerzity stále trvají jen proto, aby mohly vykazovat, že produkují absolventy s nějakými tituly. Někteří absolventi si pak myslí, že jsou lepší lidi, když si ten titul nechají umístit před jméno do občanky. Josef má paní Zimmerovou uloženou někde ve formaldehydu paměti. Patřila do okruhu dámského sedánku, který se scházel v Geologické ulici u babičky Agi. V létě na dvorku, v chladných měsících v obýváku, nad kávičkou a zákusky, laskonkami, věnečky, rakvičkami. Paní Zimmerová byla z okruhu nejmladší a jediná ještě není v rakvičce. Pan doktor promine, ten byt je v příšerném stavu. Paní Zimmerová neměla vůbec v úmyslu ho pronajímat. Přemýšlela, že ho prodá, ale nakonec se rozhodla ho udržet pro některé z vnoučat. Ono se v něm snad ani nedá bydlet, však pan doktor uvidí sám. Měl by si to dobře rozmyslet.

8

Jeho otec, Velký Zbyšek, si teď možná všimne Josefova jména na rentgenovém snímku, až se nad ním bude s kolegy sklánět. Změť průduchů a průdušinek mu bude možná připomínat klubko úhořů v kovové kleci. Objeví se zdravotní sestra. Pro snímek si má Josef přijít zítra dopoledne a vzít ho doktorce.

9

10

11

12

Ano, procházka po rodném městě Josefa vždy velmi uklidní.

13

14

15

16

17

18

19

20

—pěstovat citlivé duše

—pěstovat vztahy

…

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47