Olga Tokarczuková

Bizarní povídky

Brno 2020

Opowiadania bizarne

Copyright © Olga Tokarczuk 2018

First published in Polish language by Wydawnictwo Literackie

Translation © Petr Vidlák, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

This book has been published with the support of the © POLAND Translation Program

Vydání bylo podpořeno překladovým programem © POLAND

ISBN 978-80-275-0285-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0286-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0287-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

Cestující

Zelené děti

Zavařeniny

Švy

Návštěva

Pravdivý příběh

Srdce

Transfugium

Hora Všech svatých

Kalendář lidských svátků

Ediční poznámka

Cestující

Jeden člověk, který vedle mě seděl během dlouhého nočního letu přes oceán, mi vyprávěl o tom, jaké míval jako dítě noční můry. Zdál se mu pořád stejný děsivý sen a on křičel a v záchvatu paniky volal rodiče.

Stávalo se to během dlouhých večerů, tichý, špatně osvětlený čas bez televizních obrazovek (byl slyšet nanejvýš šum rádia nebo šustění tátových novin) přál spřádání podivných myšlenek. Ten člověk si pamatoval, že se začínal bát už v podvečer, přestože ho rodiče uklidňovali laskavými slovy.

Měl tehdy tři, možná čtyři roky. Žil v ponurém domě na okraji městečka, jeho otec byl ředitel školy, zásadový, ba dokonce přísný, matka pracovala v lékárně, takže byla neustále zahalena oblakem pachu léků. Také měl starší sestru, ale ta, na rozdíl od rodičů, se mu ani nepokoušela pomoct. Naopak, s radostí pro něj nepochopitelnou mu už od poledne připomínala, že noc je za chvíli tady. A když nebyl nablízku nikdo z dospělých, vyprávěla mu příběhy o upírech, mrtvolách vstávajících z hrobů a o všelijakých ďábelských stvořeních. Co ale bylo zvláštní, její příběhy v něm vůbec nevzbuzovaly hrůzu, neuměl se bát všech těch věcí všeobecně považovaných za strašidelné, vůbec ho neděsily, jako by v něm místo pro strach bylo už obsazeno a všechny možnosti jeho prožívání byly vyčerpány. Poslouchal její vzrušený hlas, když se ho dramatickým šeptem snažila vystrašit; poslouchal ho bez emocí, věděl totiž, že její příběhy jsou úplné nic proti postavě, kterou viděl každou noc, když ležel v posteli. Jako dospělý by tedy měl být sestře vděčný, protože mu svými příběhy naočkovala jakousi imunitu vůči všudypřítomným děsům tohoto světa, takže v určitém slova smyslu vyrostl v nebojácného člověka.

Příčina strachu byla nepopsatelná, nedokázal pro ni najít vhodná slova. Když rodiče vstupovali do jeho pokoje a ptali se, co se stalo, o čem se mu zdálo, říkal jen „on“ nebo „někdo“ nebo „ten“. Táta rozsvítil a s vírou v absolutní moc empirického důkazu ukázal do rohu za skříní nebo na místo vedle dveří a opakoval: „Vidíš, nic tady není, nic tady není.“ Máma postupovala jinak, přitulila ho k sobě, omámila svým antiseptickým lékárenským odérem a šeptala: „Jsem tady s tebou, nic zlého se ti nemůže stát.“

Ale on byl příliš malý na to, aby měl strach ze zla. V podstatě o zlu nebo dobru ještě nic nevěděl. Byl také příliš malý na to, aby měl strach o vlastní život. Vždyť jsou horší věci než smrt, než vysátí krve upírem, než rozsápání vlkodlaky. Děti to vědí nejlépe: samotná smrt se dá ještě přežít. Nejhorší je to, co se opakuje, co je rytmické, neměnné, předvídatelné, nevyhnutelné a bezmocné, to, co není možné ovlivnit a co člověka chytá do svých spárů a táhne s sebou pryč.

Takže ve svém pokoji, někde mezi skříní a oknem, viděl temnou lidskou postavu. Stála tam a nehýbala se. V tmavé skvrně, která musela být obličej, zářila rudá tečka, konec cigarety. Obličej čas od času vystoupil ze stínu, to když se cigareta silněji rozhořela. Světlé unavené oči se upřeně dívaly na dítě, s jakousi výčitkou. Šedivějící plnovous, svraštělá tvář, úzké rty stvořené k nasávání cigaretového kouře. Stála tam nehybně, zatímco dítě zsinalé strachem spěšně provádělo své ochranné rituály, schovávalo hlavu pod deku, pevně svíralo kovový rám postele a neslyšně recitovalo modlitbu k anděli strážnému, kterou ho naučila babička. Ale nepomáhalo to. Modlitba se změnila v křik a rodiče přibíhali na pomoc.

Trvalo to nějakou dobu, dostatečně dlouhou, aby v dítěti vznikl pocit nedůvěry v noc. Ale protože po noci vždy přicházel den a velkomyslně rozhřešil každý projev temnoty, dítě rostlo a zapomínalo. Den byl stále mocnější, přinášel stále více překvapení. Rodiče si oddychli a zanedlouho na synovy dětské noční můry zapomněli. Stárli v poklidu, každé jaro důkladně větrali všechny pokoje. A onen člověk se z dítěte měnil v muže, který byl stále více přesvědčen o tom, že všechno, co se stalo v dětství, nezasluhuje větší pozornost. Nakonec rána a poledne vymazala z jeho paměti soumraky a noci.

Teprve nedávno — jak mi prozradil — poté, co nenápadně a pozvolna překročil šedesátku, když se jednoho večera vrátil unavený domů, odhalil celou pravdu. Předtím než šel spát, dostal hroznou chuť na cigaretu, postavil se tedy k oknu, které tma venku změnila v krátkozraké zrcadlo. Odlesk zápalky na chvíli proděravěl temnotu a pak oheň cigarety na okamžik osvítil něčí obličej. Ze stínu vystoupila ona postava, bledé vysoké čelo, tmavé skvrny očí, obrys rtů a šedivějící vousy. Okamžitě ho poznal, vůbec se od té doby nezměnil. Znovu se v něm probudil starý návyk, už už nabíral vzduch do plic, že začne křičet — ale vždyť neměl na koho zavolat. Jeho rodiče dávno zemřeli; byl sám a dětské rituály také ztratily svou moc, už dávno nevěřil na anděla strážného. Ale když v tom jediném okamžiku pochopil, koho se kdysi tak bál, přineslo mu to skutečnou úlevu. Rodiče měli vlastně pravdu, svět venku je bezpečný.

„Člověk, kterého vidíš, neexistuje proto, že ho vidíš, ale proto, že se na tebe dívá,“ řekl ještě na závěr toho podivného příběhu a potom jsme usnuli ukolébáni hlubokým tónem hučících motorů.

Zelené děti

aneb Popis podivuhodných událostí

na Volyni sepsaný medikem

Jeho královské Výsosti Jana Kazimíra

Williamem Davissonem

Událo se to na jaře a v létě roku 1656, kdy jsem si užíval další rok v Polsku. Přijel jsem sem před pár lety na pozvání Marie Ludvíky Gonzagy, královské manželky Jana Kazimíra, polského krále, abych mohl vykonávat práci královského medika a správce královských zahrad. Takové pozvání jsem nemohl odmítnout z titulu vysokého postavení osob, které se na mne obrátily, a také z jistých soukromých důvodů, o nichž však zde není zapotřebí hovořit. Když jsem jel do Polska, cítil jsem se nesvůj, neznal jsem totiž tuto zemi tak vzdálenou mně známému světa kraji, a považoval jsem se za jakéhosi ex-centrika, někoho, kdo pochází z centra, v němž je vědomo, co lze očekávat. Obával jsem se cizích zvyků, prudkosti východního a severního lidu, ale především zdejší nepředvídatelné aury, chladu a vlhka. Měl jsem stále v paměti osud svého přítele René Descarta, který se o několik let dříve vydal na pozvání švédské královny do jejích severních paláců v dalekém Stockholmu a tam pobývaje, zemřel v rozpuku let a duševních schopností. Jak hrozná ztráta pro všechny vědy! Obávaje se podobného osudu, přivezl jsem si z Francie několik nejlepších kožichů, ale už první zimu se ukázaly být příliš lehké a slabé vzhledem ke zdejšímu počasí. Král, s nímž jsem se brzy upřímně spřátelil, mi věnoval vlčí kožich sahající až k samotným kotníkům, neodkládal jsem ho od října do dubna. Také během zde popisované výpravy, a to již byl březen, jsem ho měl na sobě. Věz, Čtenáři, že polské zimy, jako všude na severu, bývají kruté, představ si, že do Švédska se putuje po ledem sevřeném Mare Balticum a na mnoha zamrzlých rybnících a říčkách se pořádají karnevalové jarmarky. A vzhledem k tomu, že toto roční období zde trvá dlouho a rostliny se pak skrývají pod sněhem, botanikovi upřímně řečeno mnoho času na bádání nezůstává. Zabýval jsem se tedy chtě nechtě lidmi.

Jmenuji se William Davisson, jsem Skot a pocházím z Aberdeenu, ale spoustu let jsem strávil ve Francii, kde byla má kariéra korunována místem královského botanika a kde jsem publikoval svá díla. Skoro nikdo je v Polsku neznal, avšak cenili si mě, neboť tady si cení všech příchozích z Francie zcela nekriticky.

Co mě přimělo jít v Descartových stopách a vypravit se na kraj Evropy? Bylo by obtížné na takovou otázku odpovědět krátce a věcně, jelikož se mě však ten příběh netýká a jsem v něm pouhým svědkem, ponechám ji bez odpovědi ve víře, že každého čtenáře přitahuje více samotný příběh než bezvýznamná postava toho, kdo jej vypráví.

Má služba na dvoře polského Krále probíhala shodou náhod v době, kdy se staly ty nejhorší události. Vypadalo to, že proti polskému království se spikly všechny zlé síly. Země byla pustošena válkou, švédskými vojsky, na východě zas týrána moskevskými útoky. Na Rusi už dříve povstali nespokojení venkované. Král tohoto nešťastného státu, vinou tajemných souvislostí, trpěl mnoha chorobami, stejně jako jeho země nájezdy. Návaly melancholie často léčil vínem a blízkou přítomností pohlaví nevěstčího. Jeho rozporuplná povaha mu přikazovala být ustavičně na cestách, ač neustále opakoval, že nenávidí pohyb a stýská se mu po Varšavě, kde na něj čekala milovaná manželka Marie Ludvíka.

Náš průvod táhl ze severu, kde Jeho královská Výsost zjišťovala stav země a pokoušela se uzavřít koalici s místními šlechtici. Už se tam objevily moskevské síly a jaly se své mrzké záměry s Rzeczpospolitou naplňovat, a vezmeme-li v úvahu Švédy, kteří se roztahovali na západě, zdálo se, že všechny temné síly se smluvily a zvolily si polskou zemi pro své kruté theatrum války. Pro mne to byla první cesta do této periferní divoké země a začal jsem jí litovat již v okamžiku, kdy jsme opustili předměstí Varšavy. Vedla mne však zvědavost filosofa a botanika (a rovněž, proč to skrývat, dobrá apanáž), kdyby toho nebylo, raději bych zůstal doma a věnoval čas poklidnému bádání. Dokonce i v tak obtížných podmínkách jsem se však oddával vědě. Od té doby, co jsem dorazil do této země, mne totiž zaujal jistý místní fenomén, který je sice ve světě známý, ale zde je neobyčejně rozšířený, takže stačilo projít chudšími varšavskými ulicemi, aby si jej bylo možno povšimnout na hlavách lidu — plica polonica, kołtun, jak ho tady nazývají: podivný útvar ze stočených, stažených vlasů v různých podobách, tu provazů, tu klubka nebo jakéhosi copu, jenž se podobá bobřímu ocasu. Lidé se domnívají, že tento kołtun je plný dobrých a zlých sil, proto by jeho majitelé pravděpodobně raději zemřeli, než se ho zbavili. Uvyklý skicování, měl jsem již mnoho kreseb a popisů tohoto jevu a po svém návratu do Francie jsem hodlal publikovat na toto téma dílko. Ona zvláštnost je známa pod mnoha názvy v celé Evropě. Ve Francii nebývá zřejmě tak obvyklá, lidé tam totiž přikládají značnou váhu svému vzhledu a neustále se zabývají vlasy. V Německu se plica polonica vyskytuje v podobě mahlenbrocke nebo alpzopf či drutenzopf. Vím, že v Dánsku se mu říká marenlok, ve Walesu a v Anglii zase elvish knot. Když jsem jednou projížděl Dolním Saskem, slyšel jsem, že takovéto vlasy nazývají selkensteert. Ve Skotsku se soudí, že je to prastarý účes dávných pohanů žijících v Evropě, obvyklý u druidských kmenů. Rovněž jsem četl, že počátek plica polonica v Evropě je spjat s nájezdem Tatarů na Polsko za vlády Leška Černého. Existovaly také domněnky, že tato móda sem doputovala až z Indie. Setkal jsem se dokonce s myšlenkou, že to byli Hebrejci, kdo jako první zavedli zvyk splétat si vlasy do zplstnatělých uzlíků. Názir se říkalo svatému muži, který se pro chválu Boží rozhodl nikdy si neostříhat vlasy. Takové množství rozporuplných teorií a bílé sněžné nekonečno způsobily, že ač zpočátku pohroužen v duševní otupělost, nakonec jsem propadl tvůrčímu vzrušení a zkoumal plica polonica v každé vesnici, jíž jsme projížděli.

S prací mi byl nápomocen mladý Ryczywolski, velmi schopný mládenec, který nejenže mi byl butlerem a tlumočníkem, ale rovněž mi pomáhal provádět výzkum a také — nebudu nic skrývat — mne v onom cizím prostředí povznášel na duchu.

Cestovali jsme koňmo. Březnové počasí stále připomínalo zimní, zatím se jen schylovalo k jaru, bláto na cestách neustále zamrzalo a tálo, proměňujíc se v strašlivou hmotu, skutečné bahno, a naše povozy se zavazadly do něj co chvíli zapadaly celými koly. Pronikavá zima měnila naše postavy v cosi, co se podobalo kožešinovým pytlům.

V tomto divokém kraji, bahnitém, porostlém lesy bývají lidské osady zpravidla daleko od sebe, pročež jsme k naší nelibosti byli nuceni nocovat v zatuchlých dvorech, jednou jsme dokonce přespávali v krčmě, jelikož napadl sníh a zpomalil naši jízdu! Jeho Výsost tehdy vystupovala incognito, předstírajíce obyčejného šlechtice. Během zastávek jsem Jeho královské Výsosti aplikoval léky, vezl jsem s sebou celou lékárnu, a stávalo se, že jsem mu musel pouštět žilou na narychlo složeném loži, a tam, kde to bylo možné, jsem zařizoval královskému tělu solnou koupel.

Ze všech královských nemocí se mi zdála nejškodlivější ona francouzská, kterou si Jeho Výsost nejspíš přivezla z Itálie nebo Francie. Přestože se nijak viditelně neprojevovala a bylo snadné ji skrýt (alespoň zpočátku), její následky byly velmi nebezpečné a zrádné; bylo totiž dokázáno, že se mohla nahrnout do hlavy a pomotat člověku rozum. Proto když jsem přišel ke dvoru Jeho Výsosti, okamžitě jsem naléhal, aby byla zahájena merkuriální léčba trvající tři neděle, ale Jeho Výsost si nikdy nemohla najít čas, aby v klidu zažívala rtuť, a na cestách byla taková léčba skoro neúčinná. Z jiných královských chorob mne trápila pakostnice, i když té bylo snadné předcházet, jelikož její příčinou byla nadmíra jídla a pití. Stačilo bojovat půstem, jenže postit se během cesty bylo značně obtížné. Tudíž jsem toho pro Jeho královskou Výsost mnoho nečinil.

Král mířil do Lvova, cestou se setkával s místními velmoži a žádal je o podporu, připomínaje jim, že jsou jeho poddanými, neboť věrnost této šlechty byla velmi pochybná, jelikož jí vždy šlo o vlastní prospěch, a nikoli o dobro Rzeczpospolité. Přijímali nás zdánlivě s úctou, náležitě a bohatě nás hostili, ale občas jsem cítil, že někteří považují krále za petenta. A proč a co je to za království, kde se panovník vybírá pomocí hlasování! Kdo to kdy viděl?

Válka je strašlivý fenomén, pekelný, přestože nepronikne přímo do lidských sídel, stejně se roztahuje všude, i v tom nejubožejším příbytku, berouc na sebe podobu hladu, nemocí, všeobecného strachu. Srdce se zatvrzují, lhostejní. Mění se celé lidské myšlení, každý se stará jen sám o sebe a snaží se přežít. Někteří se přitom stávají krutými a necitlivými vůči cizímu utrpení. Kolik jsem jen během oné cesty ze Severu do Lvova viděl zla způsobeného lidmi, kolik násilí, brutality, nebývalého barbarství. Celé vesnice vypálené, pole rozrytá, změněná v úhory, všude se stavěly šibenice, jako by umění tesařské mělo sloužit pouze tomuto účelu — budování nástrojů vražd a zločinů. Nepohřbená lidská těla, která rozsápali vlci a lišky. Jen oheň a meč tady mají práci. To vše bych chtěl zapomenout, ale i nyní, když jsem se již vrátil do vlasti a píši tato slova, mám neustále tyto obrazy před očima a zbavit se jich nemohu.

Dostávaly se k nám stále horší zprávy, a únorová porážka Czarnieckého regimentu v bitvě se Švédy u Gołębie se na královském zdraví podepsala natolik, že jsme byli nuceni na dva dny zastavit, aby mohl Král v klidu egerskou vodu užívat a dekokt pít, a získal tak nervové síly. Ba vypadalo to, jako by se na královském těle projevovaly všechny neduhy Rzeczpospolité, jako by je pojil jakýsi tajemný osud. Po oné prohrané bitvě, ještě než dorazily dopisy, totiž Krále postihl záchvat pakostnice s horečkou a bolestí tak strašnou, že jsme ji sotva byli schopni potlačit.

Asi dva dny cesty před Łuckem, když jsme míjeli Lubieszów, který před pár lety vypálili Tataři, a když jsme projížděli hustými vlhkými lesy, uvědomil jsem si, že není hroznější země na světě, a jal jsem se litovat, že jsem souhlasil s touto cestou. Byl jsem totiž hluboce přesvědčen o tom, že se domů nevrátím a že tváří v tvář všudypřítomným bažinám a vlhkému lesu, pod nízkým nebem, mezi kalužemi pokrytými tenkou vrstvou ledu, jež připomínaly jakéhosi obra ležícího na zemi, všichni, ať chudě, či bohatě ustrojeni, králové, páni, vojáci nebo venkované, všichni jsme ničím. Viděli jsme ohněm poničené zdi kostela, do něhož tatarská zvěř nahnala obyvatele vesnice a upálila je zaživa, lesy šibenic a černá spáleniště se zuhelnatělými ostatky lidí a zvířat. Teprve tehdy jsem správně pochopil královský záměr vydat se do Lvova a v tu strašlivou dobu, kdy vnější síly Rzeczpospolitou rozrývají, vrátit zemi pod ochranu zde nejvíce uctívané a oslavované Marie, Matky Kristovy, a poprosit ji tímto způsobem o přímluvu u Boha. Zpočátku se mi jevila taková úcta k Matce Boží zvláštní. Často jsem měl pocit, že tady uctívají jakousi pohanskou bohyni a — nechť nejsem považován za kacíře — sám Bůh a Jeho Syn nesou v Mariině průvodu pokorně její stuhy. Zde je každá kaplička zasvěcena Marii, a nakonec jsem i já přivykl jejím obrazům natolik, že jsem se sám k ní počal modlit během zlých večerů, kdy jsme o hladu a v zimě uléhali ke spánku, a ve skrytu srdce jsem si uvědomoval, že to ona je této země vládkyní, zatímco u nás kraluje Ježíš Kristus. Nezbývalo nic jiného než se zcela odevzdat vyšší moci.

Toho dne, kdy Král dostal záchvat pakostnice, jsme zastavili v usedlosti pana Hajdamowicze, łuckého podkomořího. Byl to dřevěný dvůr, vybudovaný na suchém cípu mezi bažinami, obklopený chalupami drvoštěpů, několika venkovanů a služebnictva. Jeho Výsost nevečeřela, ihned si šla lehnout, ale usnout nemohla, pročež jsem naň musel seslat spánek pomocí svých lektvarů.

Ráno nám přálo počasí. Nedlouho po rozbřesku si několik strážných z královského doprovodu chtělo zkrátit čekání, než vyrazíme na další cestu. Vstoupili do houští, prý za zvěří, a zmizeli nám z očí. Doufali jsme v mladou srnu nebo bažanty, avšak naši lovci přivezli neobyčejnou kořist, až jsme z toho všichni oněměli, včetně rozespalého Krále, jenž se okamžitě probral.

Byly to dvě děti, malé a hubené, oblečené bídně, ba hůř než bídně, protože na sobě měly jakési hrubé plátno, roztrhané a špinavé od bláta. Vlasy měly slepené do copů, které mne ihned zaujaly, jelikož se jednalo o dokonalé exempláře plica polonica. Děti svázali jako srny a připoutali k sedlům, měl jsem obavy, jestli jim nějak neublížili a jejich tenké kosti nepolámali. Strážní vysvětlovali, že nemohli jinak, protože kousaly a kopaly.

Když Jeho Výsost dojídala snídani, a potom měla ještě užít byliny, což poskytovalo naději na zlepšení její nálady, zašel jsem za těmi dětmi a přikázal, aby jim nejdříve umyli tváře. Prohlédl jsem si je zblízka, ale dával přitom pozor, aby mě nekously. Soudě podle vzrůstu, řekl bych, že mají tak čtyři a šest let, ale když jsem se jim podíval na zuby, usoudil jsem, že jsou starší, ačkoli vypadají drobně. Dívka byla větší a silnější, chlapec naopak neduživý, podvyživený, třebaže rychlý a obratný. Ale nejvíce mě na nich zaujala kůže. Měla zvláštní odstín, který jsem ještě nikdy neviděl — mladého hrášku nebo italské olivy. A vlasy, které jim v zplstnatělých copech padaly do tváře, byly světlé, ale jakoby pokryté zeleným povlakem jako omšelé kameny. Mladý Ryczywolski mi řekl, že tyto Zelené děti, jak jsme je okamžitě nazvali, jsou jistě oběťmi války, které příroda vykrmila v lese, jak se vyprávělo třeba v příběhu o Romulovi a Removi. Pole působení přírody je obrovské, mnohem větší než skromné políčko člověka.

Jednou když jsme jeli stepí do Mohyleva, kde na obzoru ještě stoupal dým z vypálených vesnic rychle zarůstajících lesem, se mě Král ptal, co je příroda. Odpověděl jsem mu podle svého přesvědčení, že příroda je vše, co nás obklopuje, vyjma to, co je lidské, tedy nás samotné a naše výtvory. Král tehdy zamrkal, jako by si to chtěl vyzkoušet na vlastní oči, co spatřil, nevím, ale pronesl:

„Je to veliké nic.“

Myslím, že takto vidí svět zraky těch, kdož vyrostli u dvora, přivyklé hledět na závěsy z benátských látek, na důmyslné uzlíky tureckých kilimů, na vzory z obkladů a na mozaiky. Jakmile je jejich zrak vystaven přímému pohledu na komplikovanou přírodu, spatří tam jen chaos a ono veliké nic.

Každý požár způsobuje, že si příroda bere to, co jí člověk vzal, a také odvážně sahá na samotné lidské bytosti, pokoušejíc se je vrátit k přirozenému stavu. Ale při pohledu na ty děti by bylo možné pochybovat, zda ještě v přírodě existuje nějaký ráj, to spíše peklo, tak byly divoké a zbídačelé. Jeho Výsost jimi byla nebývale zaujata, přikázala je připojit k zavazadlům, aby s námi doputovaly do Lvova a tam je důkladně vyšetřili, ale nakonec tuto myšlenku opustila, protože okolnosti se náhle změnily. Ukázalo se totiž, že palec na královské noze otekl tak značně, že si jeho Výsost nemohla obout boty. Navíc trpěla notnými bolestmi, viděl jsem krůpěje potu na královské tváři. Mráz mi přešel po zádech, když jsem uslyšel, jak vládce této velké země začíná sténat. O odjezdu nemohlo být řeči. Jeho Výsost byla u kamen a já jsem připravoval obklady, poručil jsem také vykázat z místnosti všechny nepotřebné svědky choroby královského Majestátu. Když přinášeli ony nešťastnou náhodou chycené děti, svázané jak jehňata, dívka se jakýmsi zázračným způsobem vytrhla služebnictvu a vrhla se ke Královým rozbolavělým nohám. Začala třít palec svými zplstnatělými copy. Překvapený vládce gestem naznačil, aby jí to dovolili. Jeho Výsost za okamžik s velkým údivem prohlásila, že bolest je menší, načež nařídila, aby děti dobře nakrmili a konečně je oblékli jako lidi, což se stalo. Ovšem když jsme balili zavazadla a já, jen tak, nevinně, natáhl k chlapci ruku, abych ho pohladil po hlavě, jak se to s dětmi dělává v každé zemi, kousl mě ten do zápěstí tak silně, až mi začala téct krev. Obávaje se vztekliny, šel jsem si umýt ránu do blízkého potoka. A tam, u vody, na blátivém a strmém břehu, se stalo, že jsem fatálně uklouzl, během pádu se udeřil celým tělem o dřevěný můstek, a v tu chvíli se všechno dříví vyrovnané vedle na mě sesypalo. Ucítil jsem strašnou bolest v noze, která způsobila, že jsem zavyl jako zvíře. Stihl jsem si ještě uvědomit, že to není dobré, načež jsem omdlel.

Když jsem přišel k sobě, poplácáván po tváři mladým Ryczywolským, uviděl jsem nad sebou strop pokoje ve dvoře a kolem sebe ustarané obličeje, včetně obličeje Jeho Výsosti, všechny byly podivně rozmazané, roztřesené, neostré.

Tehdy jsem pochopil, že mám horečku a že jsem byl delší dobu v bezvědomí.

„Proboha, Davissone, co sis to provedl?“ řekla Jeho Výsost starostlivě a skláněla se nade mnou. Tvrdé lokny jeho cestovní paruky se otřely o mou hruď a já jsem měl pocit, že tento jemný dotek mě také zabolel. Ani v takové chvíli mi však neušlo, že ve tváři Jeho královské Výsosti se zračila úleva, že z ní zmizely kapky potu a že přede mnou stál v botách.

„Musíme vyrazit, Davissone,“ sdělil mi ustaraně.

„Beze mě?“ vyhrkl jsem zoufale, celý se třesa bolestí a strachy, že mě zde nechají.

„Budeš tady mít co nevidět nejlepšího lvovského medika…“

Rozvzlykal jsem se spíše ze zoufalství než z fyzického utrpení.

Rozloučil jsem se se slzami v očích s Jeho Výsostí, jejíž průvod pokračoval v cestě. Beze mě! Nechali mi mladého Ryczywolského, aby mi dělal společnost, čímž byla zhojena alespoň část mé bolesti, a svěřili nás do péče podkomořího Hajdamowicze. Zřejmě k našemu potěšení nám nechali na dvoře i Zelené děti, možná proto, aby mi obstaraly nějaké rozptýlení, než pro mě přijede pomoc.

Ukázalo se, že má noha je nadvakrát zlomená, a navíc velmi komplikovaným způsobem. V jednom místě kost prorazila kůži a bylo zapotřebí značných dovedností k jejímu narovnání. Sám jsem se toho ujmout nemohl, poněvadž jsem hned omdléval, i když jsem slyšel o takových, kteří si dokonce provedli sami amputaci. Ještě před odjezdem vyslal Král posla s příkazem, aby sem neprodleně přijel nejlepší lvovský lékař, ale předpokládal jsem, že bude třeba čekat nejméně dva týdny, než se tady objeví. Mezitím bylo nutno nohu co nejrychleji narovnat, protože kdyby mě v tom vlhkém ovzduší postihla gangréna, nikdy už bych nespatřil francouzský dvůr, po němž se mi tak stýskalo a jenž se mi teď, v kritickém okamžiku, zdál být středem skutečného světa, ztraceným rájem, mým nejkrásnějším snem. Také bych už nikdy více neviděl skotské pahorky…

Po několik dnů jsem si sám aplikoval proti bolesti stejné prostředky, které jsem dával Králi na pakostnici. Ze Lvova nakonec dorazil posel, ale bez lékaře, jelikož ten byl cestou zabit tatarskou bandou, jichž v těchto zemích řádilo mnoho. Posel nás ujistil, že zanedlouho přijede nějaký jiný medik. Přinesl nám rovněž zprávy o přímluvách, které Král, šťastně dorazivší do Lvova, slavnostně pronesl ve lvovské katedrále, odevzdávaje tak Rzeczpospolitou pod ochranu Matky Boží, aby střežila zemi před Švédy, Moskaly, Chmelnickým a všemi, kteří se na Polsko vrhli jako vlci na zraněnou srnu. Chápal jsem, že Jeho Výsost má nadmíru starostí, o to mileji mi tedy bylo, že spolu s poslem k nám dorazila od Krále vynikající vodka, několik láhví rýnského, kožešinové povlečení a francouzské mýdlo, z toho posledního jsem byl nejvíce content.

Takové věci se mi honily hlavou v jasnějších okamžicích. Avšak většinu následujících dní jsem strávil ve vysokých horečkách, a když se lvovský lékař stále neobjevoval, mí hostitelé se svolením mladého Ryczywolského, který si péči o mě vzal na zodpovědnost, poslali do bažin pro jakousi ženu. Přišla s nemluvným pomocníkem, nejprve do mě nalila láhev vodky, pak mi narovnala a složila kosti v polámané noze. To vše mi později vzrušeně vyprávěl můj mladý společník, protože já sám jsem si z toho nepamatoval nic.

Když jsem po zákroku přišel k sobě, slunce už stálo vysoko. Zanedlouho tu byly Velikonoce. V Hajdamowiczích se objevil kněz, aby v kapličce u dvora odpravil sváteční mši, a při té příležitosti pokřtil Zelené děti, o čemž mě můj přítel vzrušeně zpravil a dodal, že u dvora se povídá, že mě ty dvě bytosti uhranuly a to způsobilo moje neštěstí. Takovým báchorkám jsem nevěřil a zakázal jsem je opakovat.

Mladý Ryczywolski usoudil, že děti mi budou dobrou zábavou a rozptýlením, protože jako učenec je budu chtít zkoumat a popisovat, a to mi pomůže nemyslet stále dokola na zlomenou nohu.

„Možná jsme chytili nějaké polské elfy?“ zažertoval jsem jednou. Mladý Ryczywolski se urazil, že ho mám za podivína; on na takové věci nevěří.