Copyright © Alena Sabuchová, 2019

Cover photo © Robert Tappert

Translation © Lubomír Machala, 2021

Czech edition © Host – vydavatelství, s. r. o., 2021 (elektronické vydání)

Kniha vyšla s finanční podporou Komise SLOLIA,
Literární informační centrum v Bratislavě

Vytvoření překladu podpořil z veřejných zdrojů
formou stipendia Fond na podporu umenia

ISBN 978-80-275-0971-3 (PDF)

ISBN 978-80-275-0972-0 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0973-7 (MobiPocket)

... nebude mi chybět tato zem,
budeš mi chybět ty.

LOUISE GLÜCKOVÁ

mor

mor, -u, 6. p., -u muž. r.
1. Ve starších dobách každá velmi rozšířená epidemická choroba způsobující velkou úmrtnost: hlad, mor, války a jiné pohromy (Urb.); vypukl mor.

Ve škole nám často vykládali o moru. Až jsme měli pocit, že bychom na něj měli být hrdí. Že nebýt moru, nebyli bychom tím, čím jsme. Agata, která nás učila vlastivědu na prvním stupni a potom dějepis na druhém, nás nechávala kreslit Grabarku a nezapomněla říct, že máme vybarvit mor. Na vánoční pohlednice jsme museli kreslit ikonu, nemohly tam být žádné světské cetky, žádný Mikuláš ani ozdobené jedličky, zkrátka ikona s Matkou Boží a Kristem. Ty však není až tak složité zobrazit, s morem je to o něco méně jednoznačné.

Nevěděli jsme, jakou má mor barvu, zda bychom ho měli nakreslit černý, zelený anebo neviditelný, protože nikdo z nás mor dosud neviděl.

Dorota ho jednou nakreslila žlutý a Agata jí řekla, že mor přece nemůže být žlutý.

„Žluté je světlo, žluté jsou svatozáře, jak může být mor žlutý!“ Dorota se na ni zmateně dívala, možná by se tvářila zahanbeně, ale tehdy to ještě neuměla, stejně jako nevěděla, proč musí mít mor na lesklém papíru konkrétní barvu. Musela ho přemalovat.

„Chceš nový výkres, anebo opravíš tento?“

Dorota voskovkami tlačila na lavici tak silně, až to nahlas vrzalo. Čmárala něco načerno, dokud úplně nezamalovala stromy, vzduch, nebe, a tedy i všechny svaté, na které si Agata tak potrpěla. Agata se ráda odvolávala na ledasco a ledaskoho, kdo byl pokud možno co nejméně skutečný anebo pozemský, zřejmě jí to dávalo pocit větší jistoty. Byla jediným člověkem, který dokázal hovořit o moru s jakousi podivuhodnou vděčností v očích, a hleděla přitom do oken, jako by jí stromy v dálce pomáhaly nacházet slova o tom, co si kromě nich už nikdo nemůže pamatovat. Ale ona pokaždé vypadala, že se rozvzpomíná, jako by byla účastna všeho, o čem nám vykládala, přivírala oči, vyhlížela do dálky a držela si ruku v jamce na krku, aby z ní nevypadl strach, který si tak dlouho pěstovala a každé ráno ho zalévala černým čajem s citronem. Vyplivovala jadérka z citronu do červené misky, aby ji ochránila před zlými myšlenkami, co se občas plazily po plechových parapetech a s šustivým zvukem hledaly štěrbinu, kudy by proklouzly dovnitř. Spávala na vyklápěcí posteli, kterou měla přes den opřenou o stěnu, a v noci se snažila dlouho nesvítit. Aby si ji to nenašlo. Aby v noci mohla klidně spát, brzo ráno odejít z nepohodlné úzké postele a nikdo jí nepřišel jako pošťák se ztraceným balíkem oznámit, že všechno může být jinak.

Tehdy jsme to neuměli pojmenovat. Nevěděli jsme, čeho se tak moc bojí, proč si vždy deﬁnovala svět v rámci čekání na ten druhý — lepší — a trestů za tenhle.

Potom udělala výstavku s nejkrásnějšími mory a my jsme se z toho asi radovali. Dorotin výkres tehdy na nástěnku nedala, prý na něm prosvítá žlutá a nikdo by to nepochopil.

Abyste rozuměli — jsme kraj, který vznikl na morovém vršku.

Kdysi dávno totiž v Podlasí zuřil mor. Nic zvláštního, mor má v pověstech kdekdo, občas mám pocit, že by ho měli zařadit ke vzpomínkovému optimismu a marketingové strategii lokálního turistického ruchu. Kdybychom ho uměli o něco exaktněji zobrazit, byl by na magnetkách a pohlednicích namísto čápů, zubrů a vlků.

Agata by vám o něm určitě povyprávěla posvátněji a s větší bázní, určitě bych podle ní nebyla hodna vám to zrekapitulovat, ale pokusím se.

Jistému starci se ve třináctém století zdál sen o svaté hoře blízko Grabarky. Bylo tam hodně borovic a potok. Zdálo se mu, že každý, kdo se umyje ve vodě z potoka, bude ochráněný a mor se ho nedotkne. A tak se prý také stalo. Obyvatelé, kteří se ukryli na svaté hoře, se zachránili, mor je minul a místo se podle staré legendy stalo posvátným. Nedaleko stála kaplička s ikonou Proměnění Páně, kde se domácí ukrývali před Tatary, proto jí byla připisována velká síla. Zachránili se. Po návratu do vesnic našli už pouze spáleniště, obydlí byla vypálená a sousedi, kteří se neukryli na Grabarce, zemřeli strašnou smrtí. A od té doby je Grabarka Grabarkou. Posvátné útočiště, místo posledních nadějí, vlajících stuh, křížů různých velikostí, barev i materiálů, občasných zázraků i tvrdého marketingu.

Mor nás prý pronásledoval jako kletba po staletí, párkrát se vrátil, odešel, aby o něm lidé dodnes mohli nahlas mluvit jako o zkoušce, síle, trestu, každému, co libo. Morové povětří máme zakomponované hluboko v horách, ve stromech, ve skalách i ve vzduchu, v rozhovorech, v podstatě.

V podstatě byl tak trochu naší součástí, ale nijak nám neubližoval, spíš jsme díky němu mohli mít množství dalších beneﬁtů v podobě zázraků, kterým se pak dalo snáze uvěřit. Tedy, minimálně je málokdo veřejně zpochybňoval. V tichu ranních inverzí jste mohli věřit, čemu jste chtěli, občas toho bylo až příliš, nakonec se všechno usadilo v zemi, mezi kukuřicí, slunečnicemi, dýněmi a ječmenem, dokud to nepřikryl první sníh. Potom se čekalo, co z toho přežije a co se nikdy nestane.

Lidé se báli přemnožených žab anebo much, považovali to za varování před další morovou ranou, to jim zůstalo dodnes. Už se však nebojí moru, jen smrti všeobecně.

„Když je hustá mlha, někdo umře.“

V Podlasí jsou husté mlhy na denním pořádku. Dny jimi začínají i končí, někdy kvůli nim není vidět pár metrů před sebe.

„Hospodin nejdřív stvořil mlhu, potom do ní vymyslel Podlasí a až nakonec zbytek světa,“ vyprávěla mi teta Irena před spaním.

O zázracích se u nás mluvilo často a mluví se dodnes, nakonec jako vždy, když lidé rozměňují svoje zoufalství na drobné a cítí se tak silnější. Vždy si přitom vzpomenu na Agatu a její jamku mezi klíčními kostmi, na její tichou, ale pevnou chůzi po chodbách a pohled do země.

Říkala nám, že když jsme na nějaké hoře, jsme blíž k Bohu.

„Vzpomeňme si na Sinaj, Olivovou horu, horu Pokušení, horu Tábor.“

Na nic jsme si nevzpomínali, byli jsme děti, a tak jsme to brali. Že jestli něco chceme, stačí vyjít výš a Bůh nás lépe uslyší. Co se mu tak horlivě snažila říct Agata, jsme se nikdy nedozvěděli.

Většinou je pravda stejně to, co nám jednou ráno vyroste ze země před naším prahem a nezvládáme to překročit. Občas to překročí nás, jen si toho nevšimneme.

Zázraky však patřily do základního balíčku přežití. Byly tak trochu první pomocí, když všechno ostatní selhávalo, mohli jsme se na ně libovolně dlouho spoléhat.

V angličtině na ogolniaku jsme Podlasí v referátech představovali jako místo zázraků a také jsme se v rámci základní slovní zásoby naučili, jak se řekne mor. Morový vrch. Už jsme ho nekreslili, dělali jsme prezentace v powerpointu a lepili obrázky na velké plakáty, vybarvovali jsme písmena a referáty zakrývali díry ve stěně.

Naše angličtinářka Daria byla velmi podobná Agatě, věřila, že je nutno se vyvarovat zlého a čekat na dobré, jenom to jaksi ani jedna nenacházela, protože na to stále čekaly. A tak si obě řekly, a zcela jistě nebyly jediné, že jestli budou žít dostatečně asketicky v tomto životě, čeká je radost v tom dalším.

Jednou jsme psali písemku, Daria nám diktovala věty na překlad. Učili jsme se rozlišovat přítomný průběhový čas. Trochu se jí zamotal jazyk a položila otázku: „Ty mi kouříš?“

Asi tři čtvrtiny třídy tehdy ve vrcholné pubertě se nahlas zasmály. Daria zčervenala a nasadila rádoby neutrální výraz.

„Jsem zvědavá, jestli se budete smát taky potom!“

V dalších větách, které nám diktovala, naschvál používala slovesa, o kterých jsme z jednoduchých konverzačních cvičení v pracovním sešitu pro začátečníky, pochopitelně, neměli šajn.

Na odpusty si s Agatou dávaly do vlasů mašle namísto šátků, aby je na svátek Ivana Kupaly mohly bezstarostně sejmout u jezera a věřit. V tomhle případě byla víra vskutku to, co dokázalo člověka držet při životě, díky ní se jim vlasy jeden den v roce leskly víc než jindy. Agata tehdy nosila v copu sponu s rezavým pávem, který měl určitě nějaký liturgický význam, i parády musely mít druhý plán.

Daria vedla mládežnický zpěvokol a vždy se tvářila, že ví, kdo koho doprovází domů, kdo se komu líbí, občas s některou z nás velmi mateřsky rozmlouvala o tom, abychom nenosily nalakované nehty ani výstřihy, že si nás chlapci nebudou vážit, protože se nikdy nedozvědí, co máme ve svém nitru. Barvily jsme si prameny vlasů třpytivými řasenkami a vypadaly jsme všechny dost podobně. I laciný lak z nehtů se nám všem loupal stejně rychle, ale za pár let, zdálo se, jsme přesto o chlapcích věděly o trochu víc než ona. Taky o tom, koho si váží a čí nitro opravdu nechtějí poznávat bez ohledu na to, jestli má nalakované nehty anebo vlasy nabarvené krepovým papírem. Nebylo to tak složité, jak nám říkaly. Lidé chtějí v principu stejné věci a myslí si, že by to ti druzí měli pochopit, vycítit, najít je jako ztracené srnky v lese a vzít si je domů i s jejich jedinými správnými přesvědčeními. A když se tak dlouho neděje, všechno se dá ospravedlnit vyššími plány, o kterých nemáme právo nic vědět, stačí jim věřit.

Měla jsem pocit, že hodně lidí se mluvením o mystičnosti toho místa trochu kálo, jako by se báli nemít respekt a úctu, protože se to všechno může vrátit anebo se může stát něco mnohem horšího. Na morových sloupech chodívaly ženy pravidelně měnit květy a zapalovat svíčky, pouliční osvětlení pro dvacet domů v každé kolonii nebylo třeba. Jediné, co u nás v noci svítilo, byly maličké hřbitovy s barevnými kříži a morové sloupy, podle nich jste treﬁli. Byla to nejbezpečnější místa na světě. Svatá Barbora sedávala v zatáčkách, na polních cestách, kde nebylo třeba dávat směrovky, lidé potkávali světce i zbloudilce, v mlze chodili tajně čekat na své drahé, kteří někdy nepřišli. Anebo přišli, aby je poprosili, ať je pustí. Pomalou chůzí, jakou chodívali za života, s rukama v bok obhlíželi stromy, které opět o něco porostly. Někteří si ještě pamatovali, jak voní kaštan i o kolik se posunul vrchol borovice ve třetí řadě nalevo. Nestýskalo se jim po životě, to ne, jenom si trochu neuměli zvyknout.

Našli byste nás také podle močálů a ptáků, kteří si u nás stavěli hnízda. Čápi přinášeli štěstí a radost, černí krkavci, přesně podle očekávání, smutek a smrt. Nebylo to úplně stoprocentní, jasně. Přibližně se dalo všechno spočítat, nebylo složité žít ani umřít. Smutek vypadal tak, jak měl, a prázdná hnízda v srpnu hlásila podzim, o jakém se dětem vykládalo ve škole, jaký si kreslily do pracovních sešitů, sloupořadí bříz se kývala podle potřeby, větru a okolností. Jejich flekaté kmeny nabízely rozhovory lidským nehtům, co se k nim občas chodily zoufale nahlas vymluvit, aby si toho nikdo nevšiml. Občas do nich někdo vyřezal srdíčko anebo písmena, abychom za pár let našli strom, který měl být mementem něčeho, co dávno neexistuje. Některé stromy si pamatovaly války, jiné lásku anebo cokoliv, o čem jsme přesvědčení, že by si to mohl někdo aspoň ze slušnosti pamatovat, kdybychom náhodou nepřežili.

Dorota o tom věděla vždy nějak víc ani ne proto, že byla hrobníkova dcera. Věděla hodně o všeličem. Uměla jezdit na voze s koněm. Hrobník Jaroslaw měl koně a vůz, na kterém jezdíval s nebožtíky z Bólu do Świąt, a Dorota jezdívala s ním.

V Bóle se nepochovávalo, Dorota s Jaroslawem měli kumulovanou funkci posledních vyprovázečů i z okolních kolonií. Odváželi spolu na voze nebožtíka, a jestli ho nedokázala rodina obstarat, dělala to obvykle Dorota. Začala v jedenácti. Měla takový předpoklad. Lidé se jí nehnusili, živí nebo mrtví, ne že by je bezbřeze milovala, jak ji na všech pohřebních liturgiích učili, minimálně však byla imunní vůči zlým emocím i nějakým přehnaným očekáváním. Zažívala je v mnohých obměnách při převážení mrtvého od živých. Převáželi je nejčastěji do márnice v Hajnówce, když bylo třeba, když ne, rovnou na hřbitov do Świąt.

Jednou mi řekla, že nejlepší, co se může někomu v životě stát, je, že umře.

„Víš, podle mě si lidé vymysleli lásku, aby se tak nebáli umřít. Protože chtějí, aby se po nich jiným stýskalo.“

„Co já vím, někdy se ti po nich stýská, i když neumřou, ne?“ Dorota škubla ramenem.

„Už se ti po někom stýskalo déle než týden? Myslím tak, že by se to nedalo přežít.“

Tehdy ještě ne. Stýskalo se mi po Nině, která se odstěhovala z Podlasí do Krakova, chyběla mi učitelka přírodopisu, která mívala barevné nehty a občas jí vykoukla krajková podprsenka, ale nevydržela ve škole dlouho. Nikdo mi v zásadě nechyběl, jelikož mě tehdy nikdo neopustil a já jsem od nikoho nemusela odcházet. A Dorota měla pravdu. Ani o to nestála, ale často se nemýlila. Někde mezitím, co upravovala límec mrtvým a poslouchala trochu přeexponované stesky živých na tenhle svět, se jako nezávislý pozorovatel naučila, že věci obvykle nejsou tak složité, jak si myslíme.

U nás doma ve sklepě jsme si lepily na nehty drobné kvítečky, které odpadávaly, a lepidlo tam bylo cítit ještě několik dnů. Věděly jsme, že tím nasereme Dariu a na nejbližší angličtině nás špatně naučeným britským přízvukem přivítá nějakou moudrostí o tom, že člověk je tvor, který na sebe musí stále upozorňovat nesprávným způsobem. S tím jinak ani dnes nemám problém souhlasit.

Dorota se styděla, když na voze jezdívali s otcem do Hajnówky. Zakrývala si tvář pokaždé, když stáli před semafory, a vždy se tvářila, že něco hledá v tašce anebo smrká.

V Hajnówce byly tehdy dvě světelné křižovatky. Lidé si zvykli přecházet na červenou, protože aut tudy mnoho nejezdilo, školáci někdy spořádaně čekali i dvě minuty na prázdné křižovatce.

Říkala, že právě tehdy, když musela jet s otcem na voze, bylo ve městě nejvíc lidí. Možná se jí to pouze zdálo. V Hajnówce nebylo nikdy moc lidí. Kůň před Kauﬂandem nestával každý den, ale všichni věděli, komu patří, i to, že na tomhle voze se jednou povezou všichni bez rozdílu.

Kůň odvezl vše, občas dováželi nákupy také pro imobilní starce, ale mnoho toho nekupovali. Maso i sýry se daly koupit od domácích, co chovali krávy a kozy, brambory, ovoce a zeleninu si každý vypěstoval sám.

Nemyslím si, že by se jí někdo vysmíval. Možná z ní měli zvláštní respekt, protože se odmalička setkávala se smrtí a nevypadala, že by se jí bála, právě naopak, nehlučně jí dovolila, aby ji denně obcházela, aby si z peněz, které vydělal její otec, kupovala sešity a obaly na ně, a lidem nikdy nepřála nic zlého, protože věděla, kde všichni i se svými přáními a kletbami skončíme.

Časem přijdeme na to, jak moc jsme ostatním v podstatě ukradení. Asi jako akční plakát z minulého týdne na parkovišti před Kauﬂandem. Ve skutečnosti nám na jiných a ani jim na nás až tak nezáleží, jak si myslíme, v tom měla pravdu. Občas o nich mluvíme, když nás neslyší, aspoň si to myslíme, protože tehdy nás nemůžou slyšet, a říkáme chválabohu. Potom se k nim tiskneme v kostelních lavicích a překrýváme zimu a zdánlivou zbožnost teplým dechem a ostrým šepotem.

Lidé v kostelích i cerkvích stáli či seděli vedle sebe, dávali si v řadě přednost, podávali si ruce, jen zpívali trochu jinak. Všichni oslovovali vyšší, než byli sami, dávali duchovním při mši do podriasniků nějaké peníze, aby se za ně modlili. Věřili, že všechno se vyléčí rychleji za deset zlotých, je to místo lékárny, říkali si cestou domů, když stoupali na obkouřené bolavé klouby, operovaná kolena anebo čekali na zázraky těsně před smrtí.

V Świętech a Bóle byly pravoslavné cerkve. My jsme měli zelenou, v Bóle byla nebesky modrá. Zelená byla větší a vedle stála studna, odkud si věřící a občas i kolemjedoucí cykloturisté nabírali vodu. Každé ráno jsme kolem zelené procházeli cestou na zastávku, to se už z ranních liturgií vracely místní ženy a stejnou cestou z hospody štamgasti. Ženy si držely šátky a tiskly molitslovy, potom kráčely na hřbitov, protože každá měla nějakého mrtvého, za kterého začala truchlit. Truchlit po zemřelých je vždy celkem jistota, nikdo nemůže nahlas říct za života jsi ho měla oplakávat, protože se to nesluší.

Když umřel Szymon — Pawlin muž —, chodila za ním na hřbitov a sedávala na Lavičce truchlících žen i do rána. Občas to tak bývalo, že někdo náhle odešel a lidé ne a ne pustit mrtvého, jako by ho chtěli držet za nohu ještě dlouho. Ale Dorota říkala, že Pawlin muž sedává s Pawlou na Lavičce truchlících žen, když tam nikdo není, a dlouho do noci jí někdy vysvětluje, že musel jít.

„Říkal, že pojedeme k pyramidám, že mě vezme i k polím do Provensálska. Že se podíváme všude.“

Brala to jako křivdu a trochu zradu, jako nesplněný slib od někoho, komu se najednou zavázala nosit umělé astry a kahance, o které stejně nestojí. Bereme smrt osobněji než ti, kterých se týká o něco bezprostředněji, řekla by Dorota.

Od doby, co zemřel, však Pawla voněla levandulí, až z toho některé bolela hlava. Až do podzimu. Tehdy z ní bylo cítit seschnuté listí, jako by ho po večerech žvýkala a přála si, aby tím urychlila příchod jara. Občas, když se k ránu vracela ze hřbitova, šustila jako opadaná lípa, když malé vrtulky úplně potichu dopadají jedna na druhou a můžete je slyšet, jenom když si lehnete na zem a soustředíte se. Hřbitov býval tenkrát otevřený neomezeně, Jan — pomocník starého báťušky — měl jediný klíč a ten se dlouho nepoužíval.

Pawla se Janovi vždy líbila, občas ji za svítání sledoval domů, aby si toho nevšimla. Sukně jí vlála při rychlé chůzi a zvedalo se za ní listí. Jednou se mu zdálo, že vzlétla, až si musela přichytit klobouk, ale řekl si, že si jen přihnul trochu víc z báťuškova liturgického vína. Pawla vždy spěchala domů, na verandě vytáhla klíč zpod květináče s maceškami a spěšně vešla dovnitř. Na verandě svítila málokdy, vždy rozsvítila až uvnitř.

Často si lehala na zem na hrob svého muže a něco mu říkala, možná o pyramidách. Někdy bychom se na nebožtíky chtěli zlobit, třebaže víme, že je to zbytečné, bouchnout pěstí do stolu a říct, že to posrali, anebo že my jsme to posrali.

Lidé nejprve svírají prostěradla a napínají je, protože si myslí, že mají všechno, a potom drtí hlínu mezi prsty. Pohyb prstů je přibližně stejný, sevření silné, míra vlastní jistoty však zřetelněji jiná. Napnout plachty je občas vítězství, jindy bolest, ale obvykle věříme v dobré konce anebo aspoň maličké zadostiučinění. Stoprocentní posloupnost v životě. Překračujeme tmu a vítáme rána, někdy vítězoslavněji, jindy méně, až jednoho dne nezůstane nic, co bychom si odložili z prahu a nechali na jindy. Nic.

Stanou se z nás na podzim lipové vrtulky. Ale uslyší nás někdo padat?

Pawla ráno rozvěsila prostěradla a prádlo, dávala do nich pytlíky s tymiánem. Několikrát vždy silně protřepala cíchy, vytřásla z nich vodu a pokaždé, když je věšela na šňůry, rozhlížela se kolem sebe, zda ho mezi nimi neuvidí procházet.

Nebylo jí ani čtyřicet, když se to stalo. Její muž byl pohraničník jako mnoho jiných a jednou v lednu jí přišli říct, že padl. Tehdy jsem si ještě nedokázala představit, jaké to je, když vám přijdou oznámit, že někdo už jen byl. To je všechno, co o něm od nynějška můžeme říkat. Že byl. Ztratíme ve vteřině dva časy. Jednou budou stejně všechny fotky staré.

Dorota by vám o tom určitě povyprávěla, na hřbitově trávila hodně času, v kapličce, kde se odbývaly pohřby.

Szymon byl fešák i po smrti, proto ho při pohřbu mohli políbit, ne pouze ikonu, kterou držel v rukách. Vypadal by dobře také na fotkách z Egypta anebo provensálských polí, nakonec si ho však Pawla bude pamatovat už jenom tam. Starý báťuška Aleksij nahlas truchlivě zpíval, aby to Hospodin slyšel, kdyby toho měl hodně.

„Pomjání, Hóspodi Bóže náš, v víri i nadéždi životá víčnaho, prestávľšahosja rabá tvojeho…“

Měl dlouhé šedivé vousy, ve kterých ukrýval hříchy, občas ho za ně v noci potahal archanděl Michael, když bylo třeba hledat ztracené lidi.

„I prosti vsja jehó víčnyja múki, i ohňá hejénskaho, i dáruj jému pričástije i naslaždénije víčnych tvojich blahích, uhotóvannych ľubjaščim ťá.“

V semináři měl nejsilnější tenor. Jednou dokonce díky němu vyhráli soutěž sborů. Chtěl být dirigentem, ale přesvědčili ho, že jeho tenor by ve sboru citelně chyběl.

Namísto toho stiskla báťuškovi ruku a vložila mu do ní dvacet zlotých.

„Vždyť on nekouřil,“ řekla jí Pawla.

„Někdy křičí.“

„A co křičí?“